SVANEN
OFFENTLIG GANGVEI
Ernie hadde fått et gevær til bursdagen.
Han tok med geværet og en eske kuler for å se hva han kunne drepe.
Utenfor Raymonds hus
stakk han to fingre i munnen og plystret skingrende.
Raymond var Ernies bestevenn. Han bodde like ved.
Han holdt geværet over hodet.
"Jøss", sa Raymond. "Det kan vi ha det moro med!"
De to guttene gikk av sted. Dette var en lørdag morgen i mai.
Kastanjetrærne sto i full blomst,
og hagtornen var hvit langs hekkene.
Mens Ernie og Raymond gikk langs den smale hekkestien,
skjøt de alle småfugler de så.
Dompaper, jernspurver, tornsangere og gulspurver.
Da de kom til jernbanelinjen, dinglet 14 småfugler
på et tau.
"Se", hvisket Ernie og pekte med en lang arm. "Der borte!"
En liten gutt så opp
i grenene på et gammelt tre gjennom en kikkert.
"Den lille dusten Watson!"
Peter Watson var liten og sped.
Han var fregnet og brukte briller med tykke glass.
Han var svært intelligent,
allerede sisteårselev, selv om han bare var 13.
Han elsket musikk, og spilte piano også.
Han var ikke god på spill. Han var stille og høflig.
De to større guttene snek seg innpå den lille gutten.
Han så dem ikke på grunn av kikkerten,
og var dypt fengslet av det han så på.
"Opp med henda", ropte Ernie og siktet på ham.
Peter Watson skvatt til.
Han stirret på de to inntrengerne gjennom kikkerten.
"Kom igjen", ropte Ernie. "Opp med henda!"
Peter Watson sto stille
og holdt kikkerten foran seg med begge hender.
Han så på Raymond og Ernie.
Han var ikke redd, men visste bedre enn å tulle med de to.
Han hadde lenge lidd av deres oppmerksomhet.
Opp med henda.
Det var det eneste fornuftige.
Raymond tok et steg fram og snappet til seg kikkerten.
"Hvem spionerer du på?", sa han.
Peter Watson vurderte mulighetene.
Han kunne snu og løpe, men de ville tatt ham straks.
Han kunne ropt om hjelp, men ingen ville hørt.
Han kunne derfor bare være rolig
og prøve å snakke seg ut av situasjonen.
"Jeg så på en grønn hakkespett", sa Peter.
"En hva?" "En grønn hann-hakkespett." Picus viridis.
"Den hakket på det døde treet på jakt etter mat."
"Hvor?", spurte Ernie og hevet geværet.
"Jeg tar den!" "Nei", sa Peter
og så på fuglefangsten som hang på Raymonds skulder.
"Den fløy vekk da du ropte. Hakkespetter er lettskremte."
Raymond hvisket noe til Ernie.
Ernie slo seg på låret. "Flott idé!"
Han la ned geværet og gikk mot Peter.
Kastet ham i bakken.
Raymond tok frem litt tau og skar av en bit.
De bandt sammen Peters håndledd.
"Nå beina", sa Raymond.
Peter kjempet imot og fikk et slag i magen.
Det slo luften ut av ham.
De større guttene bandt anklene hans med mer tau
som en kylling.
Ernie tok opp geværet,
og de begynte å bære gutten mot togskinnene.
Peter Watson var helt stille.
Uansett hva de planla, hjalp det ikke å snakke.
De dro ham ned til elvebredden
og la ham på langs mellom sporene. Disse sporene.
Dette hendte meg for 27 år siden. Jeg er Peter Watson.
"Mer tau", sa Ernie.
Da de var ferdige, var Peter hjelpeløst
fastbundet mellom sporene.
Det eneste han kunne lee, var hode og føtter.
Ernie og Raymond tok et steg bakover for å inspisere.
"Vi har gjort en god jobb", sa Ernie.
"Dette er drap", sa gutten mellom skinnene.
"Ikke sikkert", sa Ernie.
"Spørs på togenes klaring.
Ligger du flatt, kan du overleve."
De større guttene klatret opp på bredden og satt bak noen busker.
Ernie fant fram en pakke røyk. De røykte.
Peter visste de ikke ville slippe ham løs.
Dette var gale, farlige gutter.
Gale, farlige, dumme gutter.
"Jeg må beholde roen og tenke", sa Peter til seg selv.
Han lå stille og vurderte sjansene.
Den høyeste delen av hodet var nesen.
Han anslo at nesen stakk opp omlag ti centimeter over sporene.
Var det for mye? Vanskelig å si med moderne tog.
Hodet hans hvilte i løs grus mellom to sviller.
Han måtte prøve å grave seg ned litt.
Han begynte å vri hodet for å skyve bort grus,
og laget seg etter hvert en liten fordypning.
Han anslo at hodet var senket fem centimeter.
Det holdt. Men hva med føttene?
Han bøyde vristene så de ble nesten flate,
og ventet på toget.
Han lurte på om det ble dannet vakuum under toget
mens det kjørte over ham, som kunne suge ham opp.
Han måtte fokusere helt
på å presse hele kroppen ned i bakken.
"Ikke bli slapp. Hold deg stiv og press deg ned i bakken."
Peter så på himmelen over seg
der én enkelt kumulussky svevde forbi.
Et fly passerte skyen.
Et lite høyvinget monoplan med rødt skrog.
En gammel Piper Cub, tenkte han, og så på det til det forsvant.
Så hørte han plutselig
en underlig vibrerende lyd fra skinnene på hver side av seg.
Det var en veldig lav, så vidt hørbar trommende hvisken
som virket som den kom fra skinner langt borte.
Peter løftet hodet og så ned på sporet
som strakk seg langt bortover,
og så toget.
Først bare en svart prikk, men med løftet hode
ble den større og større
og begynte å ta form og var ikke lenger en prikk,
men i stedet en stor, firkantet front på et lokomotiv.
Peter senket hodet og presset det ned
i hullet han hadde gravd i grusen.
Han bøyde føttene flate.
Han lukket øynene hardt og presset kroppen ned.
Toget kom i eksplosiv fart.
Som et skudd i hodet.
Sammen med eksplosjonen kom en skrikende vind
som en orkan som blåste ned i neseborene og lungene.
Støyen var øredøvende og vinden kvelte ham.
Han følte at han ble spist levende
og havnet i magen på et skrikende, morderisk monster.
Og så var det over. Toget var borte.
Peter Watson åpnet øynene og så opp
på den store, hvite skyen som ennå var der.
Alt var over. Han hadde klart seg.
- Befri ham. - ...sa Ernie.
Raymond skar over tauene som bandt Peter til sporet.
"Befri beina, men hold hendene bundet."
Raymond skar over tauet rundt anklene.
"Du er fremdeles vår fange", sa Ernie.
De to større guttene førte Peter Watson over engen mot innsjøen.
Fangens håndledd var fortsatt sammenbundet.
Ernie holdt geværet i én hånd,
og Raymond bar kikkerten han hadde tatt fra Peter.
Innsjøen var lang og smal
med høye piletrær rundt.
I midten var vannet klart,
men nærmere land var det en skog av siv.
"Jeg foreslår følgende", sa Ernie.
"Du tar armene, jeg tar beina,
og så slenger vi ham så langt ut vi kan over det gjørmete sivet."
"Se!" avbrøt Raymond. "Der! Vi tar den!"
Peter Watson snudde seg og så det straks.
Et rede av en stor haug med siv og grener
over en halvmeter over vannet.
Og oppå satt en praktfull hvit svane like rolig som en vannets frue.
Hodet var snudd mot guttene, våkent og vaktsomt.
"Svarte!", ropte Raymond. "For en skjønnhet!"
Ernie slapp fangens arm og løftet geværet til skulderen.
"Dette er et fuglereservat", stammet Peter.
"Et hva?", spurte Ernie.
Peter følte et vilt raseri bygge seg opp inni seg.
Han prøvde å snakke rolig.
"Svaner er de mest verneverdige fuglene,
og ingen skyter en fugl på redet. Den kan ha unger under.
Ikke gjør det. Vær så snill! Slutt!"
Kula traff svanen i det elegante hodet,
og den lange, hvite nakken sank langsomt til siden av redet.
Åpne.
"Løsne hendene hans, Raymond. Han er fuglehund."
Raymond skar over tauet rundt guttens håndledd.
"Hent den!"
"Jeg nekter", sa jeg.
Ernie fiket hardt til Peter.
Noen dråper blod rant ut av ett nesebor.
"Prøv å nekte én gang til, så lover jeg deg:
Jeg slår ut hver eneste blanke fortann,
oppe og nede. Forstått?"
Peter sa ingenting.
"Svar meg!" bjeffet Ernie. "Forstår du?"
"Ja", sa Peter Watson lavt. "Jeg forstår det."
Tårene rant nedover Peters fjes
mens han gikk nedover bredden og uti vannet.
Han vasset ut til den døde svanen og løftet den varsomt opp.
Under var det to små unger dekket av grått dun.
De klynget seg sammen midt i redet.
"Noen egg?" ropte Ernie fra land.
"Nei", svarte Peter. "Ingenting."
Han bar den døde svanen på land.
Han la den forsiktig på bakken og så på de to andre.
Øynene, fremdeles tårevåte, flammet av raseri.
"Det er dere som bør være døde", sa han.
Ernie virket litt forfjamset, men kom seg raskt.
En farlig liten gnist danset i de små, svarte øynene.
"Gi meg kniven, Raymond."
Det er et ledd i beinet hvor vingen møter fuglen.
Ernie stakk kniven i leddet og skar gjennom senen.
Kniven var skarp og kvesset,
og snart falt vingen av i ett stykke.
Ernie snudde svanen og skar av den andre vingen.
"Tau", sa han og rakte ut hånden til Raymond.
Ernie skar av åtte meterlange stykker.
Han bandt taubitene på toppen av den store vingen.
"Stikk ut armene."
Peter Watson sto i sola ved innsjøen
på denne fine mai-morgenen
med enorme, slappe og blodige vinger
dinglende grotesk langs sidene.
Ernie klappet i hendene og danset litt på gresset.
"Er dere ferdige?" spurte Peter.
"Svaner snakker ikke", sa Ernie.
De marsjerte langs elvebredden til de kom til et høyt piletre.
Grenene hang lavt fra høyt oppe
helt til de nesten berørte vannflaten.
"Det du gjør, herr Svane,
er å klatre opp i toppen, og derfra
skal du spre vingene og fly!"
"Fantastisk!" ropte Raymond.
Tanken på å være høyt oppe
og utenfor pøblenes rekkevidde appellerte til Peter.
Der oppe kunne han bli værende.
Han tvilte på at de gadd å komme etter.
I så fall kunne han gå ut på en tynn gren
som ikke holdt vekten til to.
Treet var ganske enkelt å klatre i, med lave grener å begynne på.
"Høyere!" skrek Ernie. "Fortsett!"
Peter kom til slutt til et punkt hvor han ikke kom høyere.
Føttene sto på en gren like tykk som en manns håndledd,
og denne grenen strakk seg over vannet
og bøyde seg grasiøst ned.
Han sto der og hvilte seg.
Han var veldig høyt oppe, minst 15 meter. Han så ikke de to guttene.
De sto ikke lenger ved foten av treet.
"Hør nøye etter!"
De hadde gått vekk fra treet
til et sted hvor de så gutten på toppen klart og tydelig.
Da han så ned på dem,
skjønte Peter Watson hvor glisne og tynne
bladene på piletreet var.
De dekket ham nesten ikke.
"Begynn å gå ut på grenen!
Fortsett til du er over det gjørmete vannet, og så tar du av!"
Peter Watson rørte seg ikke.
Han holdt blikket på de fjerne figurene nedenfor.
De sto helt stille og så opp på ham.
"Jeg teller til ti,
og hvis du ikke sprer vingene og flyr, skyter jeg deg ned.
Det blir to svaner jeg har skutt i dag.
Kom igjen.
Én, to, tre, fire, fem, seks!"
Peter Watson sto helt stille. Ingenting kunne få ham til å røre seg nå.
"Sju, åtte, ni, ti!"
Peter så geværet bli løftet.
Det var siktet rett mot ham.
Han hørte kneppet
og vinden fra kula som føk forbi hodet.
Skummelt, men han rørte seg ikke.
Han så Ernie lade geværet.
"Siste sjanse!" ropte Ernie. "Den neste treffer deg"!
Peter ventet.
Han så på gutten blant soleiene
i engen under med den andre ved siden av.
Geværet ble igjen løftet.
Denne gangen hørte han smellet da kula traff ham i låret.
Det var ingen smerte, men kraften var grusom.
Som om noen hadde slått ham med en slegge,
og det slo begge beina av grenen han sto på.
Han krafset for å bli hengende.
Den lille grenen han holdt fast i bøyde seg og knakk.
Enkelte, når de har fått for mye
og blitt drevet til ytterste grense,
bare kollapser og gir opp.
Andre, selv om det ikke er mange,
er av en eller annen grunn alltid uovervinnelige.
Du møter dem i krig, men også i fredstid.
De har en ukuelig innstilling,
og ingenting, verken smerte eller tortur eller dødstrusler
får dem til å gi opp.
Lille Peter Watson var en av dem.
Og mens han kjempet
for å unngå å falle ned fra tretoppen,
skjønte han plutselig at han kom til å vinne.
Han så opp og så et lys skinne over innsjøen
som var så vakkert og skinnende at han ikke klarte å se vekk.
Lyset lokket og tiltrakk ham,
og han stupte mot lyset og spredte vingene.
Tre personer hevdet å ha sett en stor, hvit svane
sveve over landsbyen den morgenen:
En lærer,
en mann som byttet tegl på taket av et apotek
og en gutt som lekte i enga i nærheten.
Mrs. Watson, som vasket opp på kjøkkenet,
så tilfeldigvis ut gjennom vinduet nøyaktig da
noe stort og hvitt krasjlandet
på plenen i bakhagen hennes.
Hun løp ut.
Hun knelte
ved siden av den lille kroppen til sin eneste sønn.
"Min kjære gutt!" ropte hun.
"Hva skjedde med deg?"
"SVANEN" BLE INSPIRERT AV EN AVISARTIKKEL OM EN FAKTISK HENDELSE
SOM DAHL HADDE I "IDÉBOKEN" SIN I TRETTI ÅR
FØR HAN SKREV HISTORIEN I OKTOBER 1976.
Tekst: Gry Viola Impelluso