Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BROOKFIELD-FALLET DJÄVULSBESATT BARN SOM SMÄDAR
14 AUGUSTI 1980
FILMEN INNEHÅLLER ÅTERSKAPADE SCENER AV DOKUMENTERADE HÄNDELSER
Nej!
Jag är din mamma.
Du är ett äckel.
ALLA LJUDINSPELNINGAR OCH FOTON ÄR AUTENTISKA
Det vi har här är en konfrontation mellan gott och ont.
Och platsen som ondskan valde var Connecticut.
DJÄVULSFÖRSVARET
Jag heter David Glatzel.
När jag var 11 år var jag besatt av djävulen.
En bisarr mordrättegång inleds i Danbury imorgon.
Stötestenen i fallet är besatthet av demoner.
Det är vad den åtalade tonåringens advokat hävdar.
Jag sa: "Varför är jag här?" Han sa: "För att du dödade din vän."
Mannen som greps för mord förra månaden i Connecticut hävdar sin oskuld,
eftersom han var besatt av djävulen när han begick brottet.
Skämtar du?
Det dracks. Nån blev knivhuggen.
Fallet var solklart. Det här var befängt.
Berättelsen börjar i huset vid slutet av den här uppfartsvägen.
Här bor paret från Brookfield, vars 11-åriga son började bete sig konstigt.
Upp med dig!
Jag vill inte bli ihågkommen som pojken som var besatt...
Nu ska ni dö.
...men så är det varje dag.
- Du kan inte skada Guds barn. - Jesus kommer dö i helvetet.
Jag har aldrig pratat med nån om det här.
Det är en mörk hemlighet.
Fader vår, som är i himlen, ge oss idag vårt dagliga bröd...
Ni ska dö!
Amen.
FAMILJEN GLATZELS EGNA VIDEOFILMER
Jag vill gärna berätta min historia om besattheten och mordet
och Arne Johnson.
Jag vill se till att min familj porträtteras
på det korrekta sätt som sig bör.
Jag vet att vissa har hittat på historier
och det tycker jag inte om. Jag vill korrigera det.
Som 11-åring var jag tystlåten.
Livet var bra.
Jag lekte med mina bröder Den bästa tiden i mitt liv.
Jag var mellanbarnet bland pojkarna.
Ett typiskt mellanbarn.
Jag har en storebror, Carl.
Han var inte den lättaste brodern att komma överens med.
Han kunde vara en idiot ibland.
Han gjorde livet svårt.
Alan var annorlunda på den tiden.
David och jag hjälpte pappa och jobbade i verkstan.
Alan ville inte smutsa ner sig, så han stannade mest hos mamma.
Men han var fena på att baka goda tårtor.
Men han är lite annorlunda än vi.
Jag skulle inte påstå att vi var en amerikansk helyllefamilj,
men vi var så normala vi förmådde.
Allt började när min syster Debbie hittade ett hus i Newtown.
Hon skulle flytta ihop med sin pojkvän, Arne.
Debbie och jag såg fram emot att flytta ihop.
Vi skulle gifta oss till våren
och planerade inför det.
Vi längtade verkligen.
2 JULI 1980
Den 2 juli hittade Debbie ett fint hus i Newtown som vi kunde hyra.
Jag var ledsen över att de flyttade ut.
Jag var 11 år och det var min syster.
Jag och mina äldre bröder, Alan och Carl, åkte dit för att hjälpa dem att flytta in.
Det var ett märkligt hus.
Det var bara nåt som kändes fel.
Jag gav mina bröder var sin syssla.
Jag skickade in David i sovrummet.
Jag gav honom en kvast och frågade om han kunde sopa.
Jag lämnade honom där ensam.
Sen började jag göra det jag var tvungen att göra, skura och städa.
Men efter ett tag kom David utspringandes.
Han såg upprörd ut. Jag visste inte varför.
David sa: "Jag vill gå hem, mamma."
Hon sa: "Jag kan inte nu, men så fort jag är klar går vi."
"Jag vill åka nu."
Jag ville bara lämna huset
och ta mig så långt bort från det jag kunde.
Jag berättade inte varför för nån.
Vi kom hem och åt middag. Allt var bra.
Mamma var en utmärkt kock. Hon var ungerska och italienska,
så hon kunde laga mat.
Men David hade en dålig dag. Det var nåt som störde honom.
"Vad är det med dig?"
Jag satt vid bordet.
Jag började förklara vad som hade hänt.
TIDIGARE SAMMA DAG
Jag hade varit i sovrummet, ensam.
Men jag kände nåt.
Plötsligt blev jag nerknuffad på sängen.
En bild kom för mig.
Den såg ut som en Halloween-djävulsdräkt.
Hans ögon var helt svarta, precis som kolbitar.
Den skrämde mig.
David sa: "Sen talade varelsen."
Jag frågade: "Vad sa varelsen till dig?"
"Han sa att jag ska akta mig"
Jag sa: "Akta dig för vad?"
Och han upprepade: "Han vill ha min själ."
Han sa: "Han kommer och tar mig. Han säger det hela tiden.
Ni måste hjälpa mig."
Jag frågade: "Har du tagit nåt ur medicinskåpet, Dave?"
Han sa: "Nej, det här är på riktigt."
Vi trodde honom inte först.
Mammas reaktion var:
"Det var sent på kvällen. Han kanske har drömt det."
Judy sa: "Okej, nu räcker det.
Det är dags att gå och lägga sig. Vila, så pratar vi om det imorgon."
Senare den kvällen fick jag en konstig känsla.
Jag fick en bild.
Det var nåt som var på väg.
Jag började att bli rädd
eftersom jag såg att den närmade sig huset.
Jag kände att nåt iakttog mig.
Jag såg en skepnad.
När jag tittade igen
var det ingen där.
Jag låg vaken och stirrade ut i mörkret större delen av natten.
Judy var orolig för David.
Hon ringde Fader Dennis för att informera honom om läget.
Hon frågade om han kunde välsigna huset.
Välsigne dig.
Mamma var religiös.
Hon såg till att vi tog nattvarden och konfirmerade oss som katoliker.
Vi trodde på Gud och djävulen.
När Fader Dennis kom till huset, hade han med helig olja, vigvatten
och lite rökelse.
I Faderns namn...
De använde han för att välsigna varje rum i hela huset, uppe och nere.
- Vi trodde att det var över. - Jag ber för att avvärja all ondska som...
Men det var bara början.
Herregud!
Klockan var tre på morgonen.
David skrek för full hals.
"Han kommer och tar mig. Han ska straffa mig."
Huset mullrade,
som om nån hade kört in en lastbil.
Det lät som om ett ufo landade ovanpå hustaket.
Den ville att vi skulle veta att den var där.
Lamporna började att blinka.
Man hörde glas falla och krossas.
David var hysterisk och skrek: "Han är här. Han är över huset."
David sa: "Öppna inte dörren. Det är ondskan."
Bankandet pågick i 30, kanske 40, sekunder.
Och sen blev allt tyst.
Herregud.
Jag var livrädd.
Vi hade tydligen ett spökproblem.
Vi visste inte vad vi skulle göra.
Vi visste att vi behövde hjälp.
På den tiden hade vi en granne som spådde i tarotkort och sånt.
Hon berättade att hennes svärmor hade konsulterat en siare för några år sen.
"Det kanske kan hjälpa." Debbie sa: "Jag prövar vad som helst."
Vi tänkte inte låta nåt väsen,
eller spöke eller nån, driver oss ut ur huset.
Det var vårt hus.
Vi skulle se till att vad det än var som fanns där
skulle drivas ut, till varje pris.
Våra gäster ikväll har arbetat 32 år som spökjägare.
De har utrett över 3 000 fall av hemsökta hus och demonisk besatthet
och utfört många demonutdrivningar runt om i världen.
Lyssna noga och bestäm själva.
Låt oss presentera spökjägarna Ed och Lorraine Warren.
Jag var så stolt över mina morföräldrar när jag växte upp.
Jag såg dem i tidningarna eller på tv,
och det var så coolt.
Men å andra sidan
var jag också den konstiga ungen med läskiga morföräldrar.
Sanningen är att jag inte vaknade en dag och sa:
"Jag vill bli demonolog."
Jag föddes till demonolog.
Som pojke frågade jag nunnorna och prästen
om spöken och det övernaturliga fanns på riktigt.
"Finns det djävlar?"
Katolicismen lär oss att såna ting är verkliga.
Min mormor hade en annan upplevelse.
- Jag hör skratt. - Skratt?
- Jag förstår inte riktigt. - Är det en man eller en kvinna?
Jag förstår inte varför alla inte hör det.
Det ljuder så högt här inne.
Han sa: "Om du vill jaga tigrar får du gå dit tigrarna är."
Gå till ljuset, Charissa.
Jag finns här för att hjälpa dig.
Men de blev inte kända förrän...
En ung man mördade kallblodigt
sin far, mor och fyra bröder och systrar,
eftersom röster beordrade honom.
Så börjar Huset som Gud glömde, bästsäljaren som nu har blivit film.
Lorraine och jag har besökt hundratals hemsökta hus,
och vi har intervjuat människor jorden runt.
På en skala från ett till tio är Huset som Gud glömde en tia.
Huset som Gud glömde uppmärksammades internationellt.
Det var den som gjorde mina morföräldrar världsberömda.
Och det är nummer två.
Det är lustigt att nåt så hemskt kan bli en välsignelse.
Tack, mr Warren.
Det hjälpte många familjer efteråt.
Vi får många brev
från människor som skriver till oss om sina problem.
Och adressen?
Skicka dem till Ed och Lorraine Warren,
postbox 41,
Monroe, Connecticut 06468.
Debbie ringde paret Warren.
Ed svarade.
Debbie presenterade sig och bad om hjälp.
Ed frågade om en läkare hade undersökt David.
Vi sa, "nej".
Ed sa: "Får jag ta med en läkare?"
De dök upp i en Chevy Chevette.
Ed Warren var en trevlig man.
Han var lugnande och självsäker.
Han fick oss att känna oss tryggare.
Lorraine var så mild och uttryckte sig så precist.
Judy sa: Jag är så glad att ni är här och så glad att få träffa er."
Läkaren tog David åt sidan och mätte hans blodtryck och sånt.
Man gjorde psykologiska tester och han visade sig vara normal.
Dr Tony sa aldrig att jag var bindgalen eller nåt sånt.
Han sa att jag var normal.
Ed och Lorraine var försiktiga med vad de sa.
De ställde frågor och försökte ta reda på vad som pågick.
FÖLJANDE LJUDUPPTAGNING...
Okej.
...DÄR PARET WARREN INTERVJUAR FAMILJEN, SPELADES IN SOMMAREN 1980
Kan du säga hela ditt namn, David?
- David Michael Glatzel. - Hur gammal är du, David?
- Tolv. - Tolv år gammal.
Vad tycker du om allt det här, David?
Du vill väl att det ska ta slut?
- Det ska inte fortsätta, va? - Nej.
Nej. Okej.
Lorraine berättade om en våldsam scen.
- Det var fler än en. - Jaså?
Herregud, det pågick hela natten.
Okej, med andra ord var det en väldigt hektisk natt.
Ja, men vi kan inte låta det fortgå.
Vi behöver all hjälp vi kan få.
Vi vill bli av med det här.
Mamma hoppades verkligen att det här skulle lösa situationen.
Hon ville få tillbaka sin familj, och livet vi hade innan det här.
De här människorna berättar hemska historier,
men vi måste uppleva det själva innan vi kan acceptera det.
Vi måste se det. Vi måste känna det.
Vi måste veta att den är där innan vi kan säga att huset är hemsökt.
- Han sa att han ville ha Davids själ idag. - Vad sa han om din själ?
Bara att han vill ha min själ.
Är han här nu?
Ed ville att den skulle visa sig.
"Den har så mycket kraft. Den måste bevisa att den är här."
Jag måste locka fram den genom religiös provokation.
Som kristen använder jag Jesus namn.
Jag använder vigvatten och ett krucifix.
Det kan verka dramatiskt,
men det är den metod som exorcisten och demonologen använder.
Jag provocerar tills jag kan bevittna fysiska manifestationer.
Ed sa: "Om du är mäktig,
knacka i bordet tre gånger."
Helt plötsligt...
Bank! Bank! Bank!
Som om nån försökte ta sig igenom köksgolvet med en slägga.
Hela köket började att skaka.
Ljusen flimrade. Alla kände det.
Ed tittade på David: "Skrämmer det här dig?"
David sa: "Jag är rädd. Han vill skada mig.
Vi kommer alla att straffas för att jag pratar med dig."
Vid den tidpunkten vandrade Lorraine runt.
När jag går in i ett hus försöker jag urskilja en närvaro genom vibrationer.
Jag går igenom varje rum i huset.
Det måste finnas en attraktion.
Andeväsendet måste dras till en medlem i hushållet.
Hon lutade sig mot honom och viskade:
"Det står en stor, mörk massa bredvid den lilla pojken.
Den är ond."
Det kändes konstigt för oss. Vi kunde inte se nåt.
Ed och Lorraine pratade med mina föräldrar.
"Det är inget spöke. Det är en demonisk varelse."
Jag blev väldigt rädd.
Hela familjen blev rädd. Vi hade ingen aning om vad som pågick.
Min morfar ansåg att hemsökelser utvecklades i fem steg.
Det börjar med tillåtelse.
Nån gör nåt
som tillåter det paranormala att få fotfäste.
Det kan vara en psykografbräda eller en seans.
Efter det följer angreppet.
Då är andarna i hemmet, men utanför dig.
Då handlar det om ett spöke eller en älskad avliden som vill få kontakt.
Det är normalt.
Efter det följer underkuvandet.
Det är då varelsen börjar att ta över din fria vilja.
Man uppvisar mycket mörkare impulser, mycket mer negativt beteende.
Under otroligt sällsynta omständigheter övergår det till fullständig besatthet.
Då är du inte längre där. Du har inte kontroll.
Din kropp har tagits över av nåt annat.
Från första mötet kände Ed starkt att David redan var i underkuvelsestadiet.
Ed förklarade för oss att demonen skulle få David
att uppföra sig väldigt annorlunda.
Den skulle ta över hans tankar och kommunicera genom honom.
David skulle bli mer instabil.
Ed Warren hade sett det här många gånger förut.
Han sa: "Ni måste kontakta kyrkan."
Mamma sa: "Vi gjorde det. Vi försökte."
Ed protesterade: "Nej, jag ska hjälpa er göra det.
Ni måste börja dokumentera det här
och samla bevis att lägga fram för ärkebiskopen."
Ärkebiskopen av Bridgeport skulle bedöma vad vi hade att göra med.
Jag tänkte: "Det här är inte på riktigt.
Sånt här händer bara i tecknade serier och i filmer."
Ed och Lorraine förvarnade oss om hur allvarligt det här var.
"Ta inte lätt på det.
Skydda er själva,
för ni vet aldrig när det kan hända."
Mamma plockade fram vår kassettbandspelare.
Min syster köpte en polaroidkamera för att ta snabbfoton.
Från det ögonblicket började vi att dokumentera allt.
Vi hade sommarlov från skolan.
God kväll, mina damer och herrar...
Ingen sov.
Vi har två presidentkandidater från republikanerna,
Kaliforniens före detta guvernör Ronald Reagan...
Vi turades om att hålla ett öga på David.
Vare sig vi gillar det eller inte är det vårt ansvar att bevara världsfreden,
eftersom ingen annan kan göra det. Vi kan inte fortsätta...
Men sen började David att bete sig jättekonstigt.
David!
Herregud.
FÖLJANDE FOTON OCH LJUDINSPELNINGAR
TOGS AV FAMILJEN GLATZEL I AUGUSTI OCH SEPTEMBER 1980
Hallå.
Nu ska du dö!
Vem är du och vad är du?
- Det angår inte dig. - David.
Mamma är här. Kom igen, upp med dig!
Kom igen, nu kör vi. Ut ur min son.
- Nej! - Jag är din mamma.
Du är ett äckel.
Nu ska du dö.
Gör inte så!
David, upp med dig! Herregud. Ut.
Ring prästen.
- Be honom komma till huset nu. - Ut ur min son!
- Nej! - Låt pojken vara.
Här.
- Jag försöker. Jag har dina armar igen. - Din jävla kuksugare.
Börja att be.
Fader vår, i himlen. Helgat varde ditt namn.
Tillkomme ditt rike. Ske din vilja i himmel och på jord.
Ge oss idag vårt bröd. Förlåt oss våra skulder,
såsom vi förlåta dem oss skyldiga äro...
Det var skrämmande.
Plötsligt börjar han att skrika och slåss, men det fanns ingen där.
Vid ett tillfälle lyckades vi filma när han höll nåt osynligt i luften.
Demonen ströp honom och han drog med all sin kraft för att få bort dess händer.
Lämna den här pojken.
Vi hade kalla kårar längs ryggraden.
Det var väldigt skrämmande och vi visste inte hur vi skulle hantera det.
Jag minns att jag blev strypt, men jag minns inget efter det,
eller om jag ens svimmade.
Ingen kunde svara på det.
Det var mentalt utmattande för alla,
men det blev bara värre över tid.
Han var fysiskt våldsam mot alla. Han försökte strypa mamma och min syster.
Det kunde vara i minuter eller i timmar.
Vi turades om att sova i skift.
Vi ville inte vara isolerade.
Om vi var ensamma med honom ökade snabbt risken att bli attackerad.
Hela familjen blev attackerade fysiskt.
Vi bad hela tiden.
Vi tänkte att den skulle försvinna om vi bad högre och högre.
Det svåraste för mamma var att pappa inte stöttade henne i det här.
Hon kände sig ensam.
På den tiden trodde pappa
att Davids problem bara var psykiska och att vi underblåste dem.
Så han avskärmade sig inom sig själv.
Han hade två jobb och kom bara hem och sov.
Vi gick från att ha familjemiddagar till att han aldrig var hemma.
Det tog ett tag för pappa att inse vad som pågick.
Och vid det laget var det för sent.
Mamma ringde paret Warren och berättade vad som pågick.
Jag är din mamma.
Du är ett äckel.
Gör inte så!
- Han vet inte vem som gör det. - Blinkar han?
Nej, inget. De är helt stilla.
Om han var vid medvetande skulle han blinka.
Var han borta när han gjorde det här?
Jag tror det. Okej.
Ed och Lorraine sa att David var besatt.
När nån har blivit besatt
är demonens mål att förstöra familjen och i slutänden döda den.
Man blir mördad eller så mördas nån annan.
Det händer faktiskt.
Han drog fram den här bakom Alan och sa: "Jag hatar alla.
Och om nån närmar sig, dödar jag den. Oavsett vem."
I det ögonblicket fick mamma panik.
Hon var rädd att hennes son skulle ta livet av sig,
eller begå mord.
Hon sa: "Vi måste stoppa det nu."
Ed sa att vi måste utföra en exorcism.
Det var det mest skrämmande.
Vi är som en övernaturlig polisavdelning.
Vi måste ta med de drabbade till kyrkan.
Vi måste ta med dem till exorcisten.
Och därför säger jag:
När demonerna och de onda andarna tar till fula trick i striden,
måste vi svara med samma mynt.
Kyrkan driver inte ut demoner till höger och vänster.
Pappersarbetet för att beviljas en exorcism är omfattande.
Det är en stor grej.
Processen för att få en exorcism i katolska kyrkan
är inte nödvändigtvis lätt,
särskilt inte på Eds och Lorraines tid.
Enligt min erfarenhet vill många präster inte utsätta sig för infernaliska krafter.
De är rädda för att besöka hemsökta hus.
Jag förstår att folk vänder sig till såna som paret Warren
efter att ha blivit avvisade av sina präster.
Men det är din plikt som präst.
Du är kallad att hjälpa de här människorna.
När man växer upp i den romersk-katolska tron
är änglar och djävlar en integrerad del av ens trossystem.
Men jag ifrågasatte alltid om dessa andliga krafter verkligen fanns.
Så jag var öppen
och letade efter bevis för om de existerade eller inte.
Folk kan avfärda tanken på spöken
och hemsökta hus och djävlar hur mycket de vill,
men djävulen existerar verkligen.
Det finns många djävlar
och en skeptisk allmänhet är djävulens bäst skydd.
I Jesu namn.
Försvinn!
Att jobba med paret Warren var förbluffande och spännande.
Jag såg hur farligt det kunde vara.
Kyrkan bedömde att fallet var riktigt och att familjen behövde hjälp.
En kardinal från den katolska kyrkan dök upp.
De klär sig helt i rött och han körde också en röd Porsche.
Livet i kyrkan måste vara gott.
Han träffade familjen.
De kom fram till att här fanns nåt som måste fixas.
2 SEPTEMBER 1980 – EN MÅNAD SENARE
Den katolska kyrkan gav oss tillstånd att utföra en mindre exorcism.
De bjöd in min familj till St. Joseph's Church i Brookfield.
Jag var säker på att jag var trygg. Jag var ju i Guds hus.
Fader Virgulak varnade oss: "De här demonutdrivningarna
kan bli så intensiva att döden kan inträffa."
Det var väldigt skrämmande.
Men vi hade inget val.
Låt oss be.
I Faderns, Sonens och den helige Andes namn.
Det börjar som en mässa.
Fader vår, som är i himlen, helgat varde ditt namn...
Jag minns att jag var där, i kyrkan,
och att de bad. Det är allt jag minns.
Ge oss idag vårt dagliga bröd. Och förlåt oss våra synder...
Helt plötsligt blev hela rummet iskallt.
Vi insåg genast att nåt var fel.
Heliga Maria, Guds moder, skydda oss...
Inom några minuter började Davids beteende förändras.
LJUDINSPELNINGAR AV FAMILJEN GLATZEL
Han började morra och kalla prästen för alla möjliga namn.
Fetto, kuk, fläskkorv.
Ni kommer att dö nu.
David skakade och darrade.
Hans ansikte förvreds.
Vi såg hans kropp rycka från sida till sida.
Fan ta dig och din skit!
Sen vred han sig loss och attackera Fader Virgulak.
Vi fick hålla fast honom.
Jag minns att jag höll i hans ena ben. Ed Warren höll i det andra.
Nu är tid att så.
Han böjde sin kropp på sätt som inte borde vara möjliga.
Jag höll nere honom och berättade att Jesus älskar honom.
Du är svag. Jesus är mycket starkare än du.
Du är så svag.
Det här är Guds barn. Du kan inte skada Guds barn.
Jesus kommer att dö i helvetet.
Mamma älskar dig.
Den visste att det här var sista striden.
Han behöver ett krucifix. Du kan ge det till mig.
Arne hade tagit krucifixet och lagt det på hans panna.
Han är på ditt huvud.
Man såg hur det fräste.
I vår Herre Jesu Kristi namn.
Vid ett tillfälle svullnade hans tunga upp så att han inte kunde andas.
Han blev blå.
Alla skrek, "vi måste sluta".
Man känner sig hjälplös, tom.
Jag skrek åt varelsen så högt jag kunde.
Jag sa: "Låt barnet vara. Kämpa mot mig istället.
Jag är här. Kom igen."
Jag kände en kyla komma över mig.
En iskyla.
Lorraine sa: "Herregud. Vad har du gjort?"
Ed sa: "Du kan inte göra så."
Man utmanar inte ett demoniskt väsen. Nånsin.
Vi visste inte bättre. Han ville bara hjälpa David.
Jag minns att morfar sa: "Du borde inte ha sagt så.
Det öppnar bara dörren för att du ska bli attackerad."
Han hade rätt.
Men vi kände att det var över.
Demonen var utdriven.
Jag minns att jag var lycklig.
Jag var mycket ute och bara lekte.
Jag försökte vara familjens snälla och duktiga pojke.
Mamma bakade, gav oss mat och såg till att vi mådde bra.
Vi trodde att vi skulle få en ny start.
Det blev inte så.
BROOKFIELD-POLISEN
Jag visste att man påstod att det hände konstiga saker,
av demonisk natur i familjen Glatzels hus.
Polisen hade fått klagomål om buller där.
Jag var vakthavande polis
när Ed och Lorraine Warren kom till stationen på Grays Bridge Road.
Ed presenterade sig som demonolog
och Lorraine presenterade sig som medium.
Lorraine var upprörd.
Hon berättade att under en av utdrivningarna
hade Arne Cheyenne Johnson utmanat djävulen
att lämna David Glatzel och kämpa mot honom.
Lorraine var mycket upprörd över det.
Hon sa: "Han borde inte ha gjort det. Så får man inte göra.
Han känner inte sin motståndare."
Hon sa: "Jag ser allvarliga skador, eller död, orsakat av kniv."
Hon ville varna oss för att ett brott kunde ske.
Hon sa: "Som medium, ser jag detta ske."
Hon var saklig. Hon såg inte märklig ut.
Hon uppträdde inte bisarrt.
Jag tänkte att hon berättade vad hon faktiskt trodde,
att för henne var det på riktigt.
Och hör och häpna, tydligen var det på riktigt.
Min syster började jobba på kenneln i Brookfield.
Hon ville börja ett liv med Arne.
Jag trimmar hundar. Min chef, Alan Bono, blev min och Arnes vän.
DEBBIES CHEF
Arne och jag fick en lägenhet.
Den var en löneförmån.
Vi var så glada att kunna bo tillsammans.
Nu kunde vi andas ut och låta allt lugna sig,
efter alla hårda prövningar som vi nyss hade gått igenom.
Vi kände en lättnad, som att det äntligen var över.
"Nu kan vi få lite lugn och ro."
Kom ihåg att när du utmanar en demon
slår den inte tillbaka i stunden.
Den väntar tills du är som mest sårbar,
och då slår den till.
16 FEBRUARI 1981 – FEM MÅNADER EFTER UTDRIVNINGEN
Jag mådde inte så bra när vi gick upp den morgonen.
Jag kände mig lite sjuk.
Vi åkte till mina systrar i Bridgeport.
Vi skulle umgås med dem den helgen.
Vi träffade Alan Bono på lunchen och tog ett par glas vin.
Efter ett tag märkte man att Alan blev lite berusad.
Jag vände mig till Debbie och sa:
"Jag tycker att det är dags att gå.
Dags att ta med tjejerna härifrån."
Det hade inte hänt nåt men han blev lite högljudd
och jag ville skydda mina systrar från det.
Vi började gå nerför trappan.
Och efter det minns jag ingenting.
Klockan var nog sju eller åtta på kvällen...
...när telefonen ringde.
- Hallå? - Det var min syster som grät i luren.
Innan hon hann säga nåt fick jag en vision av en man,
som var död.
David, hämta mamma!
Tio sekunder senare hörde jag mamma skrika. Jag tänkte, "herregud".
Hon sa åt pappa att sätta sig i bilen. "Vi måste till kenneln."
David sa att Alan Bono var död.
"Hur? Vad pratar du om?"
David sa: "Arne Cheyenne Johnson är besatt.
Det är odjuret. Han dödade honom."
Jag fick ett anrop från ledningscentralen om en allvarlig knivskärning.
Det var alla man på däck.
Deborah Glatzel berättade för polispatrullerna som rullade upp
att Arne och Allen hade druckit.
De hade råkat i gräl i lägenheten. Det hela övergick i handgemäng.
De hamnade på kennelns gräsmatta, ungefär fyra meter från ytterdörren.
Under bråket drog Arne fram en kniv som han hade i en slida.
Han högg Alan Bono upprepade gånger.
Alan Bono föll, dödligt sårad.
Debbie Glatzel var väldigt uppriven.
Hon berättade att Arne flydde till skogs.
Hon trodde att han var på väg till familjens hus
på Oak Grove Road, inte långt bort.
Jag fick en bild av Arne.
Jag såg honom på väg mot mitt hus i Brookfield.
Jag visste direkt att Arne var besatt av djävulen.
Min bror fick panik.
Han släpade byrån till dörren, med min hjälp.
Vi hade låst dörren och satt en byrå för. Han sa: "Han kommer för att döda mig."
Jag hade aldrig varit rädd för Arne Cheyenne Johnson,
nånsin.
Men när David sa att han var besatt av demoner
blev jag skiträdd.
Ambulansföraren, som återvände från att ha tagit Alan Bono till sjukhuset,
såg en misstänkt som matchade beskrivningen.
Han ringde polisen och de tog den misstänkta i förvar.
Om det inte vore för ambulansföraren hade jag och David kunnat vara döda idag.
POLISEN
Jag fick i uppdrag att skriva in Arne.
Jag tog hans fingeravtryck och läste upp hans rättigheter.
Han såg ut att vara illa ute,
som om han hade varit i slagsmål. Saker stod inte rätt till.
Jag var utmattad. Jag kunde inte ens stå utan satt på en bänk.
Och jag frågade honom: "Varför är jag här? Vad händer?"
Och han sa: "Du har precis dödat din vän."
"Nej, det har jag inte"
Jag trodde inte på honom. Jag sa: "Du har helt fel.
Alan mår bra. Vi lämnade huset."
Han sa: "Nej, han är död och du dödade honom."
Han varken grät eller sa förlåt.
Han sa bara: "Jag förstår inte."
Han mindes inget av mordet.
Jag har aldrig skadat nån.
Nånsin.
Jag har aldrig gripits för nåt.
Och jag sa det till dem:
"Ni har tagit fel på person."
BROOKFIELD-POLISEN
I David Glatzels fall blev Arne Johnson besatt
när han hjälpte till vid utdrivningen och utmanade demonen.
Det kan ske.
Jag har läst om det i litteraturen. Det kallas andevandring.
Det är när en diabolisk ande vandrar från en besatt person
till nån annan under en exorcism.
En försvarsadvokat ska försöka bevisa att hans klient är oskyldig till mord
eftersom den anklagade hävdar att han var besatt av djävulen vid tiden för mordet.
19-åriga Arne Cheyenne Johnson, utan tidigare våldshistoria,
är åtalad för knivmord på sin hyresvärd, Alan Bono.
Han hävdar att han var besatt av demoner och inte minns nåt.
Hans flickvän, Deborah, som var där när det hände
och vars bror sägs ha varit besatt,
gav sin version av vad som hände.
Jag såg ingen knivhuggning. Jag var mitt uppe i det.
Vad såg du?
Bara en massa knuffande.
Vad hände sen?
Sen bröt helvetet ut.
Debbie kände att det kunde bevisas.
Hon var övertygad om att vi skulle kunna bevisa demonisk besatthet.
Efter allt vi alla hade gått igenom
borde alla förstå att djävulen fanns på riktigt.
Johnsons advokat, Martin Minnella, nämnde inget om demoner i rätten.
Tills vi har patologens rapport,
vår egen patolograpport och resultatet av obduktionen kan vi inte göra nåt.
Jag trodde inte på det övernaturliga.
Jag ville göra lite egna efterforskningar, innan jag blev för inblandad.
Ed och Lorraine Warren sa: "Det var inte Arne Johnson själv.
Det var demonen som tog över Arnes kropp
och dödade Alan Bono."
Min partner tyckte att de var knäppskallar.
Han sa: "Håll dig så långt borta från det här fallet som möjligt."
Men jag ville höra mer.
Det ser ut som ett pittoreskt New England-hus.
Inuti liknar det en scen från en Hollywood-skräckfilm.
Det är ett museum över paranormal aktivitet.
Paret Warren säger att allt kommer från verkliga händelser.
Just nu befinner vi oss i ett hus som troligen hyser
de farligaste föremålen av övernaturlig natur i världen.
Nere i ett rum hade de alla möjliga artefakter,
inklusive en docka med texten, "Rör aldrig dockan".
Dockan hette Annabelle, tror jag.
De spelade upp banden.
Stanna där!
- Nej! - Ja!
Stanna där!
Paret Warren visade mig alla bevis som de hade.
Öppna ögonen, David.
Och för mig var det väldigt trovärdigt och troligt.
Jag trodde på historien,
jag trodde på försvaret,
och jag trodde också att det inte fanns nån annan advokat i delstaten
som skulle representera honom med det här försvaret.
"Djävulen fick mig att göra det."
Det är vad advokat Minnella ska försöka bevisa när hans klient kommer till rätten.
Vårt försvar har använts i England.
Det har aldrig använts i USA. Vi hävdar demonisk besatthet.
Ett åtal mot Arne Johnson, som bodde här uppe,
väntas den 19 mars.
Tre fall har redan prövats i England.
Två gällde mordbrand, ett våldtäkt.
Domen i varje fall, oskyldig på grund av demonisk besatthet.
Under min 15-åriga journalistkarriär
var det min mest bisarra nyhetsstory.
Lorraine och Ed Warren,
kända forskare och föreläsare inom ockulta ämnen.
De hävdar att det var det demoniska inflytandet i Johnson
som drev honom att döda.
Hela frågan om demonisk besatthet, från en reporters perspektiv,
är fruktansvärt svår.
Det går inte att bevisa.
Det går inte att motbevisa.
Det bästa man kan göra som reporter är att försöka ta fram fakta.
Sex dagar efter knivdådet presenterades jag för paret Warren.
De hade ordnat
så att jag skulle få några ljudband.
Och jag skulle få spela upp dem på de två radiostationerna, om jag ville.
God dag. Det här är Mike Allen.
Wine News har fått tag i några dramatiska band
som har koppling till "djävulen fick mig att göra det"-fallet i Brookfield.
I Faderns, Sonens och den helige Andes namn. Jag befaller dig att lämna pojken.
Korset sitter i din panna. Du kan inte skada Guds barn.
Jesus kommer att dö i helvetet.
Mamma älskar dig.
Jag förväntade mig att vi skulle få många samtal från folk
som ifrågasatte varför vi spelade dem. "Du är hemsk."
De flesta som ringde sa: "När spelar ni dem igen?"
Jag fick post från hela landet,
från medium och folk som sysslade med det ockulta,
som erbjöd mig sina tjänster.
De skeptiska kontaktade mig också och undrade om jag skämtade.
"Det dracks. Nån blev knivhuggen.
Fallet är solklart.
Varför sänder ni det ens? Det är befängt."
Vid mordplatsen ville varken grannar eller den inblandade prästen säga nåt.
Jag kontaktade prästerna som var på de så kallade utdrivningarna.
Det jag sa till dem var: "Vissa påstår
att möbler flög runt i rummet under de här ritualerna
och att levitation förekom.
Allt jag ber er att säga är att det är nonsens, att det aldrig hände.
Sen kan vi alla gå hem." Men de vägrade att säga det.
Ed, vad säger man till nån som säger, "jag tror inte på det här"?
Sitt inte i juryn.
Vi kan backa upp det här fallet med många andra fall
som vi har varit med i, och bevisa bortom allt tvivel
att övernaturliga fenomen ägde rum här.
Vi ser superglada ut på fotona.
Jag kan inte säga emot.
Men det fanns en annan sida när dörrarna stängdes.
Så mycket kan jag säga.
Vi var ingen normal, lycklig familj.
Mamma hade sin agenda.
Om det inte gick som hon ville fick hon ett utbrott.
Hon försökte framställa sig som en hängiven kristen,
men det var inte ens i närheten av verkligheten.
Hon gick inte ens i kyrkan förrän allt det här med David.
Först när Lorraine kom in i bilden blev allt det där viktigt.
"Vi måste bära skapular och radband."
Jag köpte det inte.
Jag var 15 när de påstod att min bror var besatt.
Jag har aldrig pratat om det framför kameran,
men sanningen måste fram.
En oskyldig man blev faktiskt mördad.
De vill bortförklara det med djävulen?
Det är långt ifrån sanningen. Jag vet, för jag levde i det.
14 JULI 1980
SJU MÅNADER FÖRE MORDET PÅ ALAN BONO
Jag var utanför när Ed och Lorraine kom.
Ed Warren frågade: "Vad pågår här?"
Jag sa: "Ärligt talat, jag tror att min familj är galen."
Jag minns att jag sa det till Ed.
Jag visste inte vad Eds och Lorraines agenda var i början.
Jag höll mig i bakgrunden och iakttog. Det kändes fel.
Vad skulle du göra i min sits?
De satte sig för att diskutera Davids problem.
- Du gillar inte sånt, va? Nej? - Nej.
De sa saker som att han kunde svära åt dig och spotta på dig.
"Han grymtar och morrar som en vilde."
Jag undrade varför de pratade om ämnet när vi alla satt med?
Låt barnen gå ut, gå ner och göra nåt.
Men de ville se till att vi hörde det, och det gjorde vi.
Som att de visade vad vi skulle göra.
Vad gjorde han när han inte var David?
- Spottade och svor. - Han svor mycket.
- Svor åt prästen? - Och mig. Mycket var riktat mot...
Var inte David smart nog att förstå det?
Några dagar senare spelade David upp allt. Han upprepade allt, ord för ord.
- Då så, mitt barn. - Din jävla kuksugare.
Jag ska straffa dig!
- David, sluta. - Du förtjänar för fan att dö!
- David, lugna dig. - Du förtjänar inte att leva!
Ni kommer dö!
Din feta jävla skitbitch.
I början kom paret Warren över ofta, ungefär varannan dag.
Första veckan, varje dag.
Mamma är här. Vänta. Kom igen, ge upp.
Varje kväll hade de kamerorna redo.
- Ut ur min son. - Och mikrofonerna.
- Nej! - Jag är din mamma.
Det blev en show.
Gör inte så!
Sluta! Herregud! Upp med dig!
Istället för att fokusera på att hjälpa David spelade de in honom.
Allt kunde ha gjorts annorlunda.
Det var en incident en kväll.
Mamma skrek åt David att sluta, att lugna ner sig, att sitta ner.
Han började kalla henne allt möjligt.
Plötsligt kom pappa ut.
- Du förtjänar inte att leva! - Upp med dig!
En smäll hörs.
Gå dit och sitt ner.
Han sa: "Nu säger jag sluta."
Nu räcker det! Nu får det vara slut.
Och mycket riktigt, djävulen satte sig ner och var väldigt tyst.
Bra att åtminstone han lyssnar på pappa.
Okej, ett ögonblick. Okej, ge mig en...
Mordnatten jobbade pappa och jag utomhus när vi hörde mamma skrika:
"Vi måste åka till kenneln. Debbie är hysterisk."
- Vi måste åka. - Okej.
När vi kom dit sa Debbie: "Det har varit ett bråk.
Alan blev knivhuggen. Han är där borta."
Jag såg Alan ligga på sidan. Jag gick fram till honom.
Kom ihåg att jag var 15 år. Jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag minns att jag såg de fyra sticksåren.
Han kippade efter andan. Jag sa till honom att hålla ut.
Så vad ska man göra?
Det är som om man sitter fast. Förstår du vad jag menar?
Det är en känsla som jag aldrig pratar det, ärligt talat.
Jag vill inte minnas det.
Den där känslan att inte kunna hjälpa nån...
Jag kunde inte göra nåt. Det är sorgligt att se nån dö så där.
Jag trodde aldrig att mordet på Alan Bono var kopplat till David.
Det finns inget demoniskt i det här.
Arne var väldigt svartsjuk när det gällde Debbie.
Det gick rykten om att Debbie hade en affär med Alan Bono.
Jag minns att Debbie Glatzel kom till polisen.
Hon sa: "Jag hör rykten
om att motivet för mordet var en trekant,
ett triangelförhållande mellan mig och Alan Bono och Arne Cheyenne Johnson.
Det var inte. Jag hade en relation med Alan Bono.
Det är över, och det här mordet hade inget med det att göra."
En bisarr mordrättegång inleds i Danbury imorgon.
Stötestenen i fallet är besatthet av demoner. Jim Van Sickle rapporterar.
Kommer djävulen att vara närvarande i den här gamla domstolen imorgon?
Ska han vittna vid nåt tillfälle?
Jag visste inte att rättegången hade börjat.
Den första rättegångsdagen gav mina föräldrar mig pengar
för att jag skulle kunna skolka och göra det jag ville den dagen.
De var livrädda att jag skulle bli inblandad i historien,
eftersom jag visste...
...att allt var påhittat.
"DEMONMORDRÄTTEGÅNGEN" BÖRJAR 28 OKTOBER 1981
DOMSTOLEN I FAIRFIELD COUNTY
DANBURY-POLISEN
Hela familjen trodde att Arne skulle bli frikänd.
Vi hade ju prästen,
paret Warren och alla bevis som vi hade samlat in,
ljudinspelningarna, fotografierna.
Vi skulle kunna visa att Arne inte begick mordet,
att han var besatt eftersom han hade utmanat odjuret.
Åklagaren yrkade på maxstraff och en fällande dom.
Det här är ett fall som media,
och paret Warren, har lagt ner mycket tid på att uppmärksamma,
för deras egen, antar jag, ekonomiska intressen.
Men ur mitt perspektiv är det här är ett rutinfall,
i den mån det är möjligt att ha ett rutinmord.
Att gå ut och säga att det här bara var nonsens
och att vi försökte dölja ett enkelt mordfall.
Om Arne hade dömts för mord riskerade han 25 år till livstid.
Att ta sig in i tingshuset var extremt svårt.
Det var bara ståplats.
Ingen visste vad som väntade.
Det var nästan som om en kraftmätning skulle ske.
Martin Minnella skulle hävda att förövaren hade varit besatt
och domare Robert Callahan måste bestämma sig för
om han skulle tillåta det eller inte.
Det var riktigt tufft, ärligt talat.
Jag stod inför rätta,
för första gången i livet, och kunde få livstid.
Det kändes surrealistiskt.
Jag trodde att min klient skulle få sin chans i rätten.
Låt juryn utvärdera trovärdigheten av det som hade hänt.
Inte bara förlita sig på tro,
utan på fysiska bevis och vittnesmål,
och sen bestämma sig, baserat på detta.
Men så långt kom han aldrig.
Domaren lyssnade på argumenten och sen sa han
att demonisk besatthet inte är ett godtagbart försvar.
Det är irrelevant i fallet och i rätten. Det är ingen vetenskap.
Han tillåter inga bevis om demonisk besatthet och djävlar.
Jim Van Sickle, News Four, Danbury.
Jag var förkrossad.
Och man hörde alla suckar från familjen. "Herregud."
I rätten fick man lägga handen på Bibeln och svära.
Men det är okej.
Förutom det tror de inte på nåt övernaturligt eller djävulen.
Vad är logiken i det?
Mitt för näsan på mig
reste sig de fem eller sex katolska prästerna som var där, unisont,
som om det var inövat,
och marscherade ut, utan att höras av igen.
Och kyrkan kommenterade inte fallet fortsättningsvis.
Jag kände mig övergiven.
Jag fick inte chansen att berätta hela sanningen.
Men de skulle aldrig tillåta sanningen. Jag kände mig vilsen.
"Vad gör vi nu?"
Rättegången i Danbury återupptas imorgon.
Det blev mycket svårt för försvaret att hävda sin linje.
Man hade ju de undertecknade vittnesmålen från hans systrar
som sa att de såg Arne knivhugga Alan.
Om man inte kunde säga att han gjorde det för att han var besatt
fanns bara en knivhuggning.
Minnella sa att det enda vi kunde satsa på var självförsvar.
Han sa: "Det är det vi ska hävda."
Inte skyldig till överlagt mord. Dråp.
Problemet var att självförsvar inte är hämnd.
Med andra ord, om nån kommer emot dig
kanske du hugger honom en eller två gånger, men inte ett flertal gånger.
För om du gör det
kan du inte hävda självförsvar.
Att plötsligt hävda att det var självförsvar,
när det inte framställdes som det i början,
var verkligen ovanligt.
Det var det enda sättet jag hade en chans att inte få 25 år till livstid.
Jag var tvungen att vittna.
Det var svårt att göra det eftersom jag inte mindes vad som hänt.
Och det sa jag till dem.
Jag tror att alla tyckte att det var en olycklig historia på så många nivåer.
Men samtidigt fanns det en död person
och nån som hade orsakat det, och rättvisa måste skipas.
DOMEN – 24 NOVEMBER 1981
Det var spänt i familjen.
Min syster var skräckslagen att han skulle dömas för mord
och få leva resten av livet i fängelse.
Jag togs upp till rättssalen.
Rummet var fullt.
Domaren kom och mottog utslaget från juryns förman.
Jag var nervös och livrädd.
Utslaget blev inte skyldig till överlagt mord,
skyldig till dråp av första graden.
Sen var det dags för domen.
Jag minns domare Callahans ord än idag.
"Mitt enda val är att ge dig högsta tillåtna straff,
tio till tjugo år i ett högriskfängelse."
När jag fick domen hoppade Debbie upp och vände sig till domaren.
"Du är sjuk, Callahan", sa hon. "Du är galen."
Sen sprang hon ut, gråtandes.
När jag kom ut ur tingshuset
bröt sig Debbie igenom kamerafolket och sprang och gav mig en kyss.
Jag sa till Debbie att leva sitt liv. "Jag vet inte vad som händer med mitt.
Så här har du alltjämt ett liv."
Hon började gråta. "Du älskar mig inte."
Jag sa: "Jo, därför ger jag dig fri."
Hon sa: "Jag lämnar dig aldrig."
Jag har sagt det från början.
Arne är oskyldig.
Han har lidit helvetets kval.
Mamma var upprörd över det.
Hon visste att han hade varit besatt.
Han var ingen våldsam person.
Hon led med Arne.
Mamma ville berätta historien.
Hon ville att folk skulle få veta sanningen.
Bredvid mig sitter en mor till ett barn som var besatt.
Hon vill berätta sin historia.
- God dag. - Trevligt att ni är här.
Berätta hur David mår idag.
Han är inte besatt längre.
Helt normal?
Helt normal, och...
Arne har fortfarande problem.
Här är en ung man som sitter i fängelse.
Han avtjänar 10-20 år för dråp
för nåt han inte är ansvarig för.
Efter rättegången åkte mamma till Hollywood.
Vi flög i ett jetplan.
Vi blev hämtade i en limo och åt middag med Dick Clark.
Hon njöt av det. Hon var uppspelt
och kunde inte tro att det här hände henne.
Men Ed och Lorraine Warren hade en agenda.
De sa: "Ni borde vara miljonärer."
Paret Warren sa att de skulle skriva en bok.
De hade redan kontrakterat en författare som de samarbetat med tidigare.
De tog hit mr Brittle för att prata med oss.
De ställde en massa frågor. "Gör det läskigt", sa Ed.
"Men de här personerna säger att det inte hände."
Ed upprepade: "Gör det läskigt. Det säljer."
Ed och Lorraine Warren tog över.
Ett halvår senare kom paret Warren med ett kontrakt.
Mamma undrade om vi skulle anlita en advokat.
Lorraine sa: "Nej, William Morris-byrån har massor av advokater."
Ja, men det är inte för deras skull, utan för er.
-Hej. - Hej, Lorraine. Det är Judy.
-Hej. - Hur mår du?
Bra, kära du.
-Har du fått reda på nåt? - Vad?
-Om boken eller nåt? - Allt är bra.
Okej, bra.
Du har jobbat så hårt med det. Vi gick igenom hela tragedin.
Och vi behöver pengarna precis som du.
Mamma och pappa fick 4 500 dollar,
men Ed och Lorraine Warren fick 81 000 dollar och lite till.
De tjänar fortfarande pengar på Conjuring- filmerna.
Lorraine sa att jag skulle bli rik
tack vare bokavtalet.
Och det var en lögn.
Paret Warren tjänade mycket pengar på oss.
Om de kan tjäna pengar på dig, gör de det.
Den chansen missar de inte.
När mamma insåg att hon blev lurad
tappade hon tron på dem. De var bra på det de gjorde.
De visste hur man pratade med och manipulerade folk.
De var duktiga lurendrejare.
David kände skuld över hela prövningen.
Han var förkrossad eftersom han visste att Arne var oskyldig.
Jag hade aldrig klarat mig genom det här utan Debbies stöd.
Stödet gav mig hopp.
Sedan, 1985,
gifte vi oss i fängelset.
Hon var vacker. Hon strålade.
Jag längtade efter att få hålla henne.
ARNE CHEYENNE JOHNSON SLÄPPTES UR FÄNGELSET 1986
HAN OCH DEBBIE GLATZEL VAR ETT PAR TILLS HON DOG 2021
Det här förändrade mitt liv. Det gjorde mig mer religiös.
Jag är inte besatt. Jag har aldrig genomgått en exorcism,
men jag är inte besatt, och jag vet hur jag ska skydda mig själv.
Jag vet vilka böner jag ska be, så jag har full kontroll.
Min tro håller mig stark.
Så allt verkar vara bra. Livet går framåt.
Jag tror att fallet påverkade hela familjen.
Det gav oss alla ärr.
Det har vänt upp och ner på våra liv och det är svårt att prata om.
Det har gått över 40 år.
Men det förändrade oss.
Och det har haft långvariga effekter på alla i familjen.
Vi har kommit till en punkt där vi är söndrade.
Ingen av oss pratar längre med varandra.
När jag ser fotona...
...blir jag rädd igen, och väldigt ledsen.
Jag var en 11-årig pojke med en normal barndom, tills det här hände.
Jag måste hantera det varje dag.
I här historien vill man veta vem som talar sanning.
Min fru och jag gick igenom mina föräldrars saker när de dött.
Mamma skrev ner allt. Hon hade tvångssyndrom.
Hon skrev ner anteckningar på det som fanns till hands.
På en lapp stod det:
"Familjen fick sin medicin ikväll och allt var bra."
När vi undersökte saker och ting,
insåg vi att medicinen var nåt mer än så.
Vi upptäckte att hon la Sominex i vår mat.
Och hon hade gett det till hela familjen ganska länge.
Vissa kan somna var som helst.
Men höll spänning dig vaken i natt?
Ta Sominex inatt och sov. Sominex är absolut inte vanebildande.
Ta två Sominex-tabletter för 100 % garanterad sömn och vakna utvilad.
När mamma serverade oss middag hade hon alltid sin egen skål.
Om vi åt spaghetti tog alla ur samma skål,
men hon åt ur en egen. Och hon ville aldrig ha mer.
Jag tror att mamma använde Sominex för att kontrollera oss pojkar och pappa.
I slutändan, om alla är trötta och utmattade,
sätter sig alla ner och vilar. Inga fler problem.
Men Sominex har långvariga effekter på människor.
Humörsvängningar, viktökning och hallucinationer.
Det är mycket möjligt
att min bror David fick i sig tillräckligt av det här genom åren
för att börja se syner.
Jag ska döda er.
Jesus kommer att dö i helvetet.
Eller att han trodde det.
Jag ska mörda dig, din jävel.
David, Arne och min bror Alan
var alla offer i slutändan.
Mamma skulle inte droga familjen.
Mamma tog väl hand om oss.
Sanningen är att när jag var 11 år
var jag besatt av vad man kan kalla en demonisk ande.
Det är sanningen. Jag har ingen anledning att ljuga om nåt.
Jag är som pappa. Jag köper skräp och fixar det.
Håll dig bara upptagen. Håll dig sysselsatt.
För sysslolösa händer gör djävulens verk.
Undertexter: Ingela Jernberg