Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫מוקד חירום, מה מקרה החירום שלך?‬ ‫-אלוהים!‬
‫יש פורץ בבניין! הוא זרק ילדה מהחלון!‬
‫מאיזו כתובת… כלומר, מאיזה גובה?‬
‫מהקומה השישית.‬ ‫אלוהים אדירים! הם זרקו ילדה.‬
‫יש פורץ בבניין. אלוהים!‬
‫אלוהים אדירים.‬
‫למען השם!‬ ‫-אני רושמת את התקרית.‬
‫את שומעת אותי?‬ ‫-כן, אני שומעת. כוחות ההצלה בדרך.‬
‫הילדה נמצאה על הדשא.‬
‫רשת הביטחון של חלון חדר השינה של איזבלה‬
‫נחתכה בסכין ובמספריים.‬
‫נהגנו לחשוב, "זו אהבת חיינו.‬
‫"הם זרקו את אהבת חיינו דרך חלון."‬
‫…בציפייה לשמוע את ההצהרות‬ ‫של האב והאם החורגת.‬
‫הם היו בדירה.‬
‫המשטרה בטוחה בזה.‬
‫אנשים ראו את יקיריהם בילדה שנפלה קורבן.‬
‫- הצדק ייעשה -‬
‫מעולם לא ראיתי מקרה‬ ‫שעורר את דעת הקהל כמו זה.‬
‫הם עשו מזה מופע ראווה.‬ ‫-לעזאזל!‬
‫צדק!‬
‫אז הם יודעים הכול.‬
‫אבל זה לא נכון במקרה של איזבלה.‬
‫אנחנו לא יודעים הכול.‬
‫זה לא היה טיפוסי,‬ ‫שונה מכל מה שהמשטרה נתקלה בו בעבר.‬
‫האמא הביאה את הילדה לשם בחיים‬ ‫ואספה אותה מתה.‬
‫הם המציאו גרסה של העובדות‬ ‫כדי להרגיע את הציבור.‬
‫מה קרה לראיות חומריות?‬
‫מי הרג את איזבלה נרדוני?‬
‫הפשע המושלם לא קיים גם אם הוא מתוכנן מראש.‬
‫לשקרים יש נטייה לצוץ.‬
‫סליחה, חבר'ה!‬
‫מערכת המשפט שלנו‬ ‫לא הייתה מוכנה לתיק בעל חשיבות כזו.‬
‫ואז המשטרה התחילה לחקור,‬ ‫החדשות התחילו להתפרסם,‬
‫- למה להרוג חיוכים כאלה? -‬
‫וזו הייתה הפתעה אחת אחרי השנייה,‬ ‫עובדה מזעזעת אחת אחרי השנייה.‬
‫- בטרם עת: תיק איזבלה נרדוני -‬
‫זה יפהפה.‬ ‫-כל כך הרבה תמונות שלך.‬
‫תראי, ג'י. שתיכן.‬ ‫-חגיגות ג'ון הקדוש.‬
‫אני בת דודה של איזבלה.‬ ‫מבוגרת ממנה בארבעה חודשים.‬
‫- ג'יובנה אוליברה‬ ‫בת דודה של איזבלה -‬
‫התחלנו.‬
‫היינו בלתי נפרדות.‬
‫ההורים שלנו ילדו אותנו כשהיו צעירים מאוד,‬
‫אז היה לנו אחת את השנייה.‬
‫הייתי הרבה יותר רגועה ממנה.‬
‫הייתה לה אישיות חזקה יותר.‬
‫היא הייתה יותר…‬
‫נסערת.‬ ‫-כן, בדיוק.‬
‫הייתי יותר נינוחה, הייתי יותר רגועה.‬
‫היא נלחמה על מה שרצתה,‬ ‫כמו שאומרים, בעוד שאת…‬
‫היה לי יותר קל לקבל "לא" כתשובה.‬
‫הייתי בת 17 כשנכנסתי להיריון.‬ ‫הייתי תלמידה.‬
‫- אנה קרולינה אוליברה‬ ‫אמא של איזבלה -‬
‫הייתי המומה.‬
‫אח שלי, הוא האבא שלה…‬ ‫-אבא שלי.‬
‫הכניס את בת זוגו להיריון‬ ‫כמה חודשים קודם לכן.‬
‫כל כך שמחתי שתהיה לי נכדה.‬ ‫או נכד, אז עדיין לא ידעתי.‬
‫- רוזה אוליברה‬ ‫סבתא של איזבלה -‬
‫ואז שמענו על קרולינה.‬
‫זה היה שונה, כי קרולינה הייתה רק בת 17.‬
‫- אלשנדרה נרדוני‬ ‫אביה של איזבלה -‬
‫התגרשנו כשהיא הייתה בת 11 חודשים.‬
‫בארבע השנים הבאות, היו עליות ומורדות.‬
‫בהתחלה, מערכת היחסים שלנו‬
‫הייתה אופיינית להורים גרושים.‬
‫הסתדרנו, אבל זה נעשה קשה יותר‬ ‫אחרי שהוא פגש את ז'טובה.‬
‫- אנה קרולינה ז'טובה‬ ‫אמה החורגת של קרולינה -‬
‫לא דיברנו הרבה,‬
‫אבל שמתי לב שהיא התבגרה יותר‬ ‫אחרי שהיא ילדה ילדים משלה.‬
‫איזבלה אהבה מאוד את אחיה.‬
‫היא אהבה להיות איתם.‬
‫לאמא שנותנת לבת שלה‬ ‫לבלות סוף שבוע אצל אבא שלה,‬
‫זה מנחם לדעת שהיא אוהבת את האחים שלה.‬
‫רציתי שהיא תהיה חלק מזה.‬
‫הם היו חלק מהחיים שלה,‬ ‫אז היא הייתה צריכה לחוות את זה.‬
‫הזיכרון האחרון שלי ממנה…‬
‫באותו יום שישי, היא הלכה לאבא שלה.‬
‫- 29 במרץ, 2008‬ ‫צפון סאו פאולו -‬
‫יום התאונה‬
‫היה יום רגיל למדי.‬
‫זה היה יום שבת.‬ ‫ביליתי עם כמה חברים.‬
‫עשינו על האש, והטלפון שלי צלצל.‬
‫"אמא, קרתה תאונה לאיזה."‬
‫"מה זאת אומרת?"‬ ‫"היא נפלה מהבניין."‬
‫"איפה?" "היא אצל אלשנדרה."‬
‫"היא נפלה, היא נפלה."‬
‫היה ערפל באותו לילה. הכול היה שקט.‬
‫ואז התחלנו לשמוע מהומה בדירה הסמוכה.‬
‫- ואלדיר סוזה‬ ‫שכן -‬
‫כשהלכנו לישון, שמענו זוג מתווכח.‬
‫זה היה ויכוח מהיר, בערך 15, 20 דקות,‬ ‫ואז נהיה שוב שקט.‬
‫- לוסיאנה פררי‬ ‫שכנה -‬
‫מיד אחרי כן,‬
‫שמענו מישהו בקומת הקרקע.‬
‫הם צעקו,‬
‫"הם זרקו את איזבלה!‬ ‫הצילו! הם זרקו את איזבלה!"‬
‫אמרתי, "בוא נרד ונראה אם נוכל לעזור."‬
‫הלכתי לכיוון איזבלה.‬ ‫היא שכבה שם על הדשא.‬
‫דלת הכניסה מהזכוכית הכהה‬ ‫הייתה ממש מאחורינו.‬
‫כשהתכופפתי כדי לראות אם היה לה דופק,‬
‫אלשנדרה נרדוני יצא מהדלת הזו.‬
‫הוא אמר, "יש מישהו בדירה שלי.‬ ‫הוא זרק אותה מהחלון."‬
‫הוא אמר שמישהו בדירה שלו‬ ‫זרק את הילדה דרך החלון.‬
‫והוא אמר שהאדם הזה לבש חולצה שחורה.‬
‫השוער לבש שחור.‬
‫החלפנו בגדים מהפיג'מות ויצאנו.‬
‫זה הרגיש כמו נצח עד שהגענו לשם.‬
‫היינו במרחק של חמש דקות נסיעה,‬ ‫אבל זה הרגיש כמו חמש שעות.‬
‫התפללנו בדרך לשם,‬
‫כי לא יכולנו אפילו לדמיין מה קרה.‬
‫לא ידענו מה קרה.‬
‫כשהגענו, היה בלגן שלם. המון שוטרים וכולי.‬
‫בעלי ניסה להיכנס עם הרכב,‬ ‫אבל המשטרה לא נתנה לנו.‬
‫אז יצאתי מהמכונית ורצתי ברחוב.‬
‫אני זוכרת שיצאתי מהמכונית כשהיא עדיין זזה,‬
‫פתחתי את הדלת ורצתי פנימה.‬
‫כשהגעתי לשם, היא הייתה על הקרקע.‬
‫היא נשמה לאט מאוד.‬
‫אפילו לא חשבתי לתהות‬ ‫מה, למה או איך זה קרה.‬
‫רק רציתי שהיא תקבל עזרה כמה שיותר מהר.‬
‫אז לא עזבתי אותה, אפילו לא לשנייה.‬
‫הוקל לי קצת כי היא עדיין נשמה.‬
‫אלשנדרה אלבס, בן 29, הגיע הביתה עם איזבלה,‬
‫אשתו הנוכחית,‬ ‫ילד בן שלוש ותינוק בן 11 חודשים.‬
‫הם נכנסנו דרך שער החנייה הזה.‬ ‫היה קר באותו לילה.‬
‫מיד אחרי שהוא חנה, לפי המקורות שלנו,‬
‫הוא לקח את הילדה בת השש לדירה שלהם,‬
‫בקומה השישית של הבניין הזה.‬
‫הבניין החדש הזה בטוח,‬ ‫ויש בו רשתות ביטחון בכל חלון.‬
‫כמה רגעים לאחר מכן, לפי המקורות האלה,‬
‫הוא ירד לאסוף את הילדים האחרים,‬
‫והילדה נמצאה כאן, על הדשא.‬
‫אני זוכרת שניסיתי להיכנס לאמבולנס‬
‫כדי להישאר לצדה,‬ ‫אבל לא נתנו לי להיכנס מאחור,‬
‫אז ישבתי מקדימה.‬
‫אני זוכרת שהייתי בתוך האמבולנס‬
‫ועזבנו את הזירה.‬
‫למיטב ידיעתנו, כשהגענו לבית החולים,‬
‫זו הייתה רק תאונה.‬
‫חיבקתי את הבת שלי‬
‫כשהרופאה באה לדבר איתנו.‬
‫לא עבר הרבה זמן‬
‫עד שיצאו להגיד לנו שהיא לא שרדה,‬
‫ושאנחנו יכולים להיכנס לחדר.‬
‫למרבה הצער, זה לא לקח הרבה זמן.‬
‫בכלל.‬
‫ואז כולנו התפרקנו.‬
‫קרולינה החליקה במורד הקיר לרצפה.‬
‫אז הלכתי לבת שלי וחיבקתי אותה.‬
‫היא הסתכלה עליי ואמרה,‬ ‫"אמא, למה זה קרה לי?"‬
‫לא היו לי מילים.‬ ‫מה אני אמורה להגיד לבת שלי?‬
‫היא איבדה את הבת שלה.‬
‫אחרי כמה זמן, יכולתי רק להגיד,‬ ‫"מתוקה, אנחנו צריכות לשחרר אותה,‬
‫"כדי שהיא תוכל להמשיך הלאה."‬
‫כשסוף סוף הבנתי שהיא לא שרדה,‬
‫הדבר היחיד שיכולתי ללחוש באוזן שלה היה,‬
‫"לכי בשלום.‬
‫"אני אטפל בכול בצד הזה."‬
‫אלו היו מילותיי האחרונות אליה.‬
‫ואז המשטרה התחילה לחקור,‬
‫החדשות והתפתחויות רבות החלו להתפרסם,‬
‫והייתה הפתעה אחת אחרי השנייה.‬
‫- משטרה -‬
‫כאן בתחנת המחוז התשיעי של משטרת סאו פאולו,‬ ‫לאורך כל אחר הצהריים והערב,‬
‫הייתה תנועה רבה.‬
‫הרבה כתבים מחכים בציפייה‬
‫לשמוע את ההצהרות של אלשנדרה ושל קרולינה.‬
‫הייתי בכוננות,‬
‫כשקיבלנו את הידיעה שילדה נפלה מדירת הוריה.‬
‫זה כל המידע שהיה לנו.‬
‫- רוז'ריו פגנן,‬ ‫עיתונאי וסופר -‬
‫בהתחלה, אף אחד לא היה בטוח אם זה היה פשע,‬
‫רצח, משהו כזה,‬
‫או אם זו הייתה תאונה.‬
‫באותה תקופה, היו כל כך הרבה ידיעות‬
‫על ילדים שהושארו לבד ונפלו למותם מחלונות.‬
‫- ילד נוסף נופל מחלון -‬
‫- ילד נופל מחלון וסובל מפגיעת ראש -‬
‫- ילד נופל מחלון בניין בפרדיזס -‬
‫הם ביקשו ממני ללכת לתחנת המחוז התשיעי,‬
‫וקיבלתי מידע,‬
‫במהלך מסיבת עיתונאים‬ ‫עם מר קליסטו קליל פילו,‬
‫שהיה חשד, כולל במשפחה,‬
‫לרצח.‬
‫ילדה בת חמש…‬
‫- קליסטו קליל פילו‬ ‫מפקד המשטרה -‬
‫…בסביבות 23:00 אמש,‬
‫נזרקה מהקומה השישית של בניין.‬
‫זו לא הייתה תאונה.‬
‫מישהו חתך את רשת הביטחון של החלון‬
‫וזרק אותה משם.‬
‫ילדה בת חמש לא יכולה‬ ‫לחתוך את הרשת ולקפוץ החוצה‬
‫בשעה כזו בלילה.‬
‫במיוחד כשהאבא אמר‬ ‫שהיא ישנה כשהוא העלה אותה למעלה.‬
‫היא כבר ישנה על הברכיים שלו.‬
‫אז יש אפשרות לרצח,‬
‫כי מישהו חתך את רשת הביטחון‬ ‫וזרק אותה מהחלון.‬
‫האמת היא שבשלב הזה,‬
‫חשבתי שזו הייתה תאונה,‬ ‫מה שזה לא יהיה שקרה.‬
‫אבל אז אמרו לנו‬ ‫שאנחנו צריכים ללכת לתחנת המשטרה.‬
‫מה הייתי אמורה לעשות בתחנת המשטרה?‬
‫מה זאת אומרת, תחנת המשטרה? בחייכם!‬
‫אז אנחנו עדיין צריכים לעבור את כל זה?‬ ‫זו הייתה תאונה!‬
‫זו הייתה תאונה.‬
‫- תחנת משטרת המחוז התשיעי -‬
‫הייתי בכוננות באותו ערב שבת.‬
‫המשמרת שלי התחילה בשמונה בערב,‬ ‫ומיד אחרי חצות,‬
‫שוטר צבאי נכנס ודיווח על התקרית.‬
‫בהתחלה הוא אמר, "הייתה פריצה לבניין…‬
‫- רנטה פונטס‬ ‫מפקדת משטרה -‬
‫"ובמהלך הפריצה,‬ ‫ילדה הושלכה מהקומה השישית."‬
‫המשטרה תבקש תצהיר מהאב ומהאם החורגת.‬
‫המשטרה שאלה אותם‬
‫אם הם קיבלו איומים כלשהם אי פעם,‬ ‫אם היו להם אויבים,‬
‫אם מישהו רצה לפגוע בהם או בילדה.‬
‫- רודריגו הידאלגו‬ ‫עיתונאי -‬
‫הם כל הזמן דיברו על השוער,‬
‫אז התחלתי לבדוק את כל חייו,‬
‫חקרתי את הרקע שלו, גיליתי מי הוא.‬
‫במיוחד בגלל החשדנות של הזוג כלפיו.‬
‫התקשרתי מיד למנהל הבניין,‬ ‫אחד הדיירים הראשונים של הבניין.‬
‫- שוער -‬
‫אמרתי לו שילדה נפלה.‬
‫בהתחלה חשבתי שהיא נפלה ממרפסת.‬
‫לא ידעתי אז.‬
‫ואמרתי לו להזמין אמבולנס ולהתקשר למשטרה.‬
‫הוא עשה כל מה שמישהו יעשה במצב הזה.‬
‫הוא התקשר למנהל הבניין.‬
‫מנהל הבניין הלך לשם ואישר שזה נכון.‬
‫כשהגעתי לזירה, היה צפוף מאוד,‬
‫היו הרבה אזרחים ושוטרים.‬
‫עליתי כדי להעריך את המצב בדירה.‬
‫מיד רואים שלא היו סימני פריצה.‬
‫ואז נכנסתי לסלון, והבחנתי בכמה טיפות דם,‬
‫אז כבר מצאתי את התשובה הראשונה שלי.‬
‫משהו קרה בדירה הזאת.‬
‫לפני שהילדה נזרקה מהחלון,‬
‫משהו קרה בתוך הדירה.‬
‫בשלב הזה, לא יכולתי להיות בטוחה‬ ‫שהדם היה של איזבלה.‬
‫אפילו לא ראיתי את הגופה שלה,‬ ‫אז עדיין לא ידעתי מי דימם או למה.‬
‫חובתנו היא לבצע סקירה מדוקדקת של הזירה,‬
‫לחפש עוד כתמי דם,‬
‫או כל עדויות בהתאם לחקירתנו הפלילית.‬
‫הדירה הייתה מבולגנת,‬
‫אבל זה לא היה משהו יוצא דופן.‬
‫שום דבר לא נשבר,‬
‫לא היה שום דבר לא במקום‬ ‫כפי שאנו רואים בדרך כלל במקרי רצח…‬
‫- סרז'יו ויירה‬ ‫חוקר מז"פ -‬
‫זו לא היה כמו בלגן טיפוסי לרצח או לפריצה.‬
‫זה היה בית מבולגן רגיל.‬
‫הראיות הראו‬
‫שזו לא הייתה פריצה, אלא רצח.‬
‫היה דם בזירה, ולא היו ראיות לפריצה.‬
‫לא הפכו את המקום, ולא היו ראיות למאבק,‬
‫למישהו שניסה לברוח,‬ ‫או אפילו לריב בין בני הזוג.‬
‫הודיעו לנו שהאיש הזה הוא אבא של הילדה.‬
‫הוא מוסר תצהיר…‬
‫- אלשנדרה נרדוני‬ ‫אביה של איזבלה -‬
‫ואנו מביאים לכם את התיעוד הבלעדי הזה.‬
‫כשהם נתנו את התצהיר שלהם, שאלתי אותם,‬
‫"זה הגיוני?‬
‫"למה שפורץ יזרוק ילדה מהחלון?"‬
‫שאלתי אותם את השאלות האלה,‬
‫כדי שנוכל להגיע ביחד להשערה הסבירה יותר‬
‫למה שיכול היה לקרות.‬
‫אתם צופים בתיעוד הבלעדי הזה.‬
‫אנה קרולינה, האם החורגת, אישה צעירה.‬
‫נראה שהיא מפחדת.‬ ‫הפנים שלה מתוחים למדי.‬
‫בהתחלה זו הייתה רק חקירה רגילה.‬
‫מהיום הראשון,‬ ‫העיתונים לא ממש הדגישו את זה.‬
‫עם הזמן, זה זכה לתשומת לב.‬
‫- איזבלה -‬
‫יצאתי ללוויה ביום ראשון,‬
‫כשהתקשרו אליי מאיזה ערוץ טלוויזיה.‬
‫למשפחה ממוצעת כמו שלי,‬ ‫טרגדיות כאלה קורות רק בטלוויזיה.‬
‫פתאום הייתי בטלוויזיה.‬ ‫זו הייתה המשפחה שלי בטלוויזיה.‬
‫- 30 במרץ, 2008 -‬
‫…הידיעה שהבת שלי‬ ‫לא תזכה לקרוא, לכתוב, ללמוד…‬
‫להיות בת 15,‬
‫לחלום, ללכת לאוניברסיטה.‬
‫זה פשוט לא יקרה.‬
‫אנחנו צריכים לתמוך אחד בשני.‬
‫לפעמים אין מנוס מלהרגיש את המכה,‬ ‫אבל אנחנו מנסים להמשיך לתמוך אחד בשני.‬
‫- איזבלה‬ ‫הכוכב הקטן שלנו לנצח -‬
‫אנחנו מדברים על פשע נגד ילדה,‬
‫ופשע כזה נוגע ללב הציבור.‬
‫זה קרה למשפחה מהמעמד הבינוני.‬
‫ההקשר של הפשע תפס את תשומת לב הציבור.‬
‫תודה.‬ ‫-למדנו ביחד, כיתה ד'.‬
‫אז כולנו מקווים שזה…‬
‫לא יכולתי לעזוב את הבית.‬
‫כי כתבי טלוויזיה, רדיו ועיתונאים‬
‫חנו מחוץ לבית שלי,‬
‫יום ולילה.‬
‫סליחה, אני מבינה שזו העבודה שלכם,‬ ‫אבל אני מעדיפה שיעזבו אותי בשקט.‬
‫הם אמרו שהילדה נפלה,‬
‫אבל אתה, בתור שוטר מנוסה,‬ ‫לא קונה את זה. נכון מר קליל?‬
‫אנחנו עומדים בפני חקירה מורכבת.‬
‫אנחנו זהירים מאוד.‬
‫אנחנו בודקים כל פיסת מידע,‬
‫כל מי שהוזכר,‬
‫כל מי שראה מישהו עושה משהו בבניין.‬
‫חוקר המז"פ התורן הגיע לשם ראשון.‬
‫ברגע שהוא שם לב שמשהו לא כשורה,‬ ‫הוא פנה אליי.‬
‫הודיעו לי שזה שוד עם רצח.‬
‫במילים אחרות, פשע רכוש.‬ ‫אני נוסעת לזירה.‬
‫"רגע, מה הסיפור?"‬
‫"ההורים השאירו אותה ישנה בדירה‬
‫"והלכו להביא‬ ‫את הילדים האחרים שהיו במכונית.‬
‫"כשהם חזרו, היא הייתה שם.‬
‫"היא הושלכה מהחלון.‬
‫"ונמצאה שוכבת ליד הבוטקה של הביטחון."‬
‫"האם היא נפגעה?"‬ ‫"לא, הם אמרו שלא."‬
‫"טוב, אבל אם היא לא נפגעה, אז למה יש דם‬
‫"ליד דלת הדירה?"‬
‫כתם הדם הזה היה ממש בפתח הדלת,‬
‫מה שמעיד שהוא הופק מבחוץ פנימה.‬
‫זה הדבר המעניין הראשון שמשך את תשומת לבי.‬
‫הילדה נפצעה מחוץ לדירה.‬
‫הייתה הרבה כביסה בכיור הכביסה‬
‫ועל מכונת הכביסה,‬
‫אבל לא יכולתי שלא לשים לב לדלי‬
‫עם בד בפנים שנראה כמו חיתול בד.‬
‫הוא היה טבול בתמיסת מים.‬
‫אמרתי, "יש פה כל כך הרבה דברים,‬ ‫ורק דלי אחד?"‬
‫אז לקחנו אותו.‬
‫וכפי שהתברר, היה דם על הבד הזה.‬
‫- מחלקת זיהוי פלילי -‬
‫הטלפון הראשון בנוגע למקרה‬ ‫התרחש מוקדם בבוקר.‬
‫- רפואה משפטית, סאו פאולו -‬
‫התקשרו מהקבלה בחדר המתים‬
‫ואמרו ששוטר רוצה‬ ‫לשאול אותנו שאלות על המקרה.‬
‫על חקירה חדשה.‬
‫ו…‬
‫הוא רצה לדעת אם היו פצעים על הגופה‬
‫שייתכן שדיממו‬
‫וגרמו לכתמי הדם שנמצאו בזירה‬
‫למעשה, היה לה פצע במצח‬
‫שנגרם על ידי חפץ חד כלשהו.‬
‫הוא הותיר פצע קטן על המצח שלה.‬
‫היה כיחלון בפנים ובציפורניים,‬
‫בנוסף לחבורות צוואר שמתאימים לחנק.‬
‫הראיות הצביעו בבירור על חנק.‬
‫- מוסד לרפואה משפטית -‬
‫- איזבלה דה אוליברה נרדוני -‬
‫סיבת המוות נקבעה כמספר טראומות‬
‫ואספיקסיה כתוצאה מחנק מכני.‬
‫כשהיא נפלה, היא לא מתה מיד.‬ ‫היא נשארה בחיים לפרק זמן מסוים.‬
‫היא כבר הייתה פצועה וחוותה חנק חמור‬
‫שהוביל בהכרח למותה.‬
‫היו סימנים רבים על גופה‬
‫- פרנסיסקו סמברנלי‬ ‫התובע בתיק -‬
‫שהעידו שהיא נחנקה‬ ‫לפני שהושלכה מהחלון.‬
‫- משטרה -‬
‫כשאלשנדרה דיבר איתי, הוא התחיל לשאול,‬
‫"תפסת את הפורץ?"‬
‫יותר משלושים שוטרים‬ ‫נקראו לתפקיד באותו לילה‬
‫כי פורץ פרץ לדירה‬
‫וזרק את הילדה מהחלון.‬
‫באופן טבעי, השוטרים‬ ‫הקימו מחסומים בכל הבלוק‬
‫וחיפשו באזור כדי למצוא את החשוד בתקיפה.‬
‫שום דבר לא נלקח, לא היו ראיות לפריצה,‬
‫ולא דווח על אדם אחר שירד במעלית.‬
‫כשהגענו לבית החולים,‬
‫אלשנדרה בא לדבר איתי.‬
‫הוא אמר, "גברת רוזה, היא כל כך שמחה…‬
‫"הפורץ פשוט זרק אותה משם."‬
‫"על מה אתה מדבר?"‬
‫"כשהגעתי לשם הדלת כבר הייתה פרוצה."‬
‫"מה זאת אומרת?‬ ‫למה שהוא יזרוק אותה משם?"‬
‫הוא התנהג כמו אריה בכלוב, צעד הלוך וחזור.‬
‫"ראיתי את הפורץ. הוא לבש חולצה שחורה.‬
‫"הוא שבר את הדלת, ראיתי."‬
‫אמרתי, "עם הגודל שלך,‬ ‫למה לעזאזל לא נלחמת בו?‬
‫"למה לא נלחמת בו?"‬ ‫ואז הוא החליף נושא.‬
‫- משטרה -‬
‫היה להם אותו קו מחשבה.‬
‫זה היה כאילו הם עשו על זה חזרות.‬
‫היא שמה לב שהסיפור שהזוג סיפר‬
‫היה די מוזר,‬
‫כי רצף העובדות שהם סיפרו‬
‫לא התאים לעדויות.‬
‫הוא דאג יותר להוסיף מישהו לזירת הפשע‬
‫ולהאשים אותו במות בתו‬
‫מאשר באמת לפתור את הפשע.‬
‫לא היו לו שאלות,‬
‫הוא רק ניסע לשכנע אותי במידע שהיה לו.‬
‫חשבתי שזה מוזר.‬
‫היא שמה לב שהעיתונות כאן.‬ ‫עורך הדין שלה מנסה להסתיר את פניה.‬
‫עכשיו היא יוצאת מהחדר.‬
‫אבל כבר קיבלנו כמה תמונות.‬
‫מה קרה? כולם הגיעו לשם יחד?‬
‫רק המשטרה תקבע את זה.‬ ‫המשטרה עושה את תפקידה.‬
‫אנחנו כאן כדי לסייע בזמן החקירות.‬
‫אנחנו לא יודעים מי עשה את זה.‬
‫הזוג הלך תחילה לתחנת המשטרה‬
‫עם צוות של עורכי דין, מההתחלה.‬
‫הם כבר הכינו מסמך ייפוי כוח‬
‫להגנה על בני הזוג.‬
‫זה משך את תשומת ליבנו בזמנו.‬
‫בכל פעם שיש חקירה מתוקשרת‬ ‫שמושכת מספר רב של כתבים,‬
‫מאחוריהם ומאחורי המצלמות‬ ‫יש בדרך כלל קהל שצועק,‬
‫"רוצחים! צדק!"‬
‫ואני זוכר ששמעתי קול של אישה.‬
‫"רוצח! רוצח!"‬
‫הסתכלתי סביב ואמרתי,‬ ‫"אזרחים? מאוחר כל כך?"‬
‫אבל היא לא הייתה אזרחית,‬ ‫זו הייתה המפקדת התורנית‬
‫שצעקה אליהם.‬
‫בשום שלב לא ראיתי‬ ‫את המפקדת הזו אומרת את זה,‬
‫ולא היה לי זמן‬
‫לעקוב אחרי מה שקרה מחוץ לחקירה.‬
‫יש לנו תנועה.‬ ‫אלשנדרה ואנה קרולינה מגיעים.‬
‫הרבה אנשים. בלי לדחוף, בבקשה.‬
‫פנו דרך!‬ ‫-בלגן גדול.‬
‫אל תחסמו את דלת המכונית! לכו מפה!‬
‫איזו מהומה רצינית.‬
‫אל תדחוף אותי. תצלם את המכונית.‬
‫תסתכל. חזית המכונית.‬
‫אלשנדרה ואנה קרולינה בדרך החוצה.‬
‫הם חזרו! הנה!‬
‫הם יוצאים. זה אלשנדרה.‬
‫בהתחלה, אנה קרולינה דה אוליברה‬ ‫לא הפנתה אצבע מאשימה על אף אחד.‬
‫- אמא וסבתא מגינות‬ ‫על האבא ועל האם החורגת -‬
‫לא הייתה לי סיבה לפקפק בהם.‬
‫המשפחה שלי אפילו לא חשבה על זה.‬
‫גם אני לא.‬
‫אמרו לנו, "הוא עשה את זה!"‬
‫ואמרנו, "לא.‬
‫"הוא יכול להיות קר לפעמים או משהו,‬
‫"אבל הוא בחיים לא ירצח את הילדה הקטנה שלו.‬
‫"כי הוא אהב את איזה, ואיזה אהבה אותו."‬
‫אם הייתי האמא של הילדה,‬
‫הסבתא של הילדה,‬
‫הייתי מתפללת שזה יהיה מישהו אחר.‬
‫- אילנה קסוי‬ ‫קרימינולוגית -‬
‫לא הייתי מתארת לעצמי‬
‫שהאבא של הילדה‬ ‫היה מסוגל להיות מעורב בכזה סיפור.‬
‫סגנית המפקד הגיעה‬ ‫עם עורכי הדין של בני הזוג.‬
‫היא לא חשפה את מה שנידון,‬
‫אבל הבטיחה שזו לא הייתה הצהרה רשמית.‬
‫אני לא יכול לחשוף שום דבר.‬
‫זה חסוי?‬ ‫-כן, זה חסוי.‬
‫חקירת פשע שבו החשוד קרוב לקורבן‬ ‫היא משימה עדינה.‬
‫נדרשת אחריות גדולה פי שלושה.‬
‫אין מקום לטעויות.‬
‫אסור להאשים אב בשוגג,‬
‫או אם, או כל קרוב אחר לקורבן.‬
‫אם יתברר שהאדם הזה חף מפשע,‬ ‫הוא גם הופך לקורבן, הוא נפגע.‬
‫אי אפשר לטעות ולהאשים אב‬
‫ברצח הבת שלו בלי להיות בטוחים לחלוטין.‬
‫אני כן יכולה לחשוף שאחרי איסוף כל הראיות…‬
‫- השני באפריל, 2008 -‬
‫אנו יכולים לתאר כ-70 אחוז‬ ‫ממה שקרה באותו יום.‬
‫אחרי יומיים-שלושה של חקירה,‬ ‫היו לי מספיק ראיות‬
‫לכך שהם שיקרו.‬
‫ומישהו שזורק את הבת שלו מהחלון‬
‫מסוגל לברוח, מסוגל לכול.‬
‫- משטרה -‬
‫בבקשה תבינו שזה פשע חמור מאוד‬
‫שכולל עבודה קשה מאוד.‬
‫המפקדת רנטה מחויבת לחלוטין לחקירה הזו.‬
‫היא בקושי ישנה בשלושת הימים האחרונים,‬
‫אז אנחנו לא ניכנע לדרישה לסגור את התיק‬
‫לפני 30 הימים שנקבעו בחוק.‬
‫כשהכול קרה, התקשרתי למפקדת רנטה.‬
‫- אלדו גליאנו‬ ‫מפקד משטרה -‬
‫והיא אמרה, "אדוני, אני בטוחה בזה.‬
‫"הזוג עשה את זה."‬
‫המשטרה מבקשת מעצר זמני‬ ‫של אביה ואמה החורגת של איזבלה.‬
‫אנשים צועקים, "רוצח".‬ ‫הוא מפחד, אבל הוא עוזב עכשיו.‬
‫הנה אלשנדרה.‬
‫אלשנדרה, אתה חף מפשע?‬
‫אני חף מפשע.‬
‫למה זה קורה, אלשנדרה?‬
‫תתרחקו!‬
‫אלשנדרה אומר שהוא חף מפשע.‬
‫השוטרים מגינים עליו.‬
‫אנשים עדיין צועקים, "רוצח".‬
‫השוטרים מגינים על אלשנדרה.‬
‫הוא מנסה להיכנס לבניין.‬
‫זה טירוף.‬
‫אנשים רודפים אחריו, הוא מתרוצץ בתחנה.‬
‫הנה… הוא נכנס פנימה.‬
‫הייתי אומר שהחקירה הלכה בנתיב מסוכן מאוד.‬
‫אם הם לא ימצאו מספיק ראיות טכניות‬
‫שיוכלו לאשר את חשד המשטרה מההתחלה,‬
‫אז זה יהפוך לשערורייה.‬
‫לפעמים, מתחילת חקירה,‬
‫התוצאה הרצויה כבר נקבעת.‬
‫צריך להעריך את כל הגורמים‬
‫שנאספו על ידי מפקד המשטרה‬
‫במהלך כל החקירה‬
‫כדי להגיע למסקנה.‬
‫אסור לנטוש‬ ‫את הנחת היסוד הזאת כדי לבנות חקירה.‬
‫התקשורת צריכה להיות מהירה, זריזה.‬ ‫היא פועלת בתוך חלון הזדמנויות קצר.‬
‫אז כשפשע מתרחש,‬
‫הם רוצים להציג מיד עבריין.‬
‫כששופט, במהלך החקירה,‬
‫או במהלך משפט,‬
‫מנסה לעמוד בדרישת העיתונות לתשובות,‬
‫הכול מסתבך.‬
‫עליי לציית לחוק הברזילאי.‬
‫הוא קובע כיצד הצדדים רשאים לאסוף ראיות,‬
‫ועד כה, הראיות מפלילות את הנאשמים.‬
‫במהלך הריאיון הראשון שנתתי,‬
‫כמה ימים לאחר הפשע,‬
‫הכתב שאל אותי איזה עונש מאסר‬ ‫אבקש עבור הנאשמים.‬
‫ואמרתי, "אדוני, החקירה עדיין בעיצומה.‬
‫"אנחנו לא יודעים אם נגיש כתב אישום,‬
‫"אם יהיה משפט, חבר מושבעים,‬ ‫בטח שלא אם הם יורשעו או לא.‬
‫"אבל אתה כבר שואל אותי‬ ‫מה יהיה אורך המאסר שלהם?"‬
‫מגזין שבועי הכריז על השער, "הם עשו את זה".‬
‫"הם עשו את זה" זה בעצם משפט גינוי.‬
‫…בחקירת נרדוני. והיא כל כך מוכשרת.‬
‫אלשנדרה נרדוני.‬ ‫-אלשנדרה ואנה קרולינה יעידו…‬
‫האם, אחרי כל מה שהיא עברה במהלך החקירה…‬
‫אנשים לא הפסיקו לדבר על המקרה.‬
‫במכולת, בברים. אנשים תמיד דיברו על זה.‬
‫צדק! צדק!‬
‫איזבלה נזרקה מהקומה השישית.‬
‫צדק. הם לא יתחמקו מעונש.‬
‫אנשים צפו בזה כמו באופרת סבון.‬
‫גבירותיי בבית, אתן באמת חושבות‬ ‫שלילדה מפוחדת בת חמש‬
‫תהיה הסבלנות ללכת למצוא מספריים‬
‫כדי לחתוך את רשת הביטחון ולקפוץ החוצה?‬
‫לעזאזל!‬
‫החיים שלי התהפכו.‬
‫עם כל תגלית חדשה, שאלתי את עצמי,‬
‫"מה קורה בחיים שלי?"‬
‫צילומים בלעדיים.‬
‫טלוויזיה במעגל סגור בסופרמרקט‬ ‫תפסה את הרגעים האחרונים של איזבלה בחיים.‬
‫אתם תראו כל מה שקרה בתוך החנות.‬
‫אלה צילומים שלא נראו קודם לכן.‬
‫- שחקנים גרועים -‬
‫- הורים מפלצתיים -‬
‫רוצחים!‬
‫הציבור להוט…‬
‫- ריקארדו מולינה‬ ‫מומחה זיהוי פלילי -‬
‫לטרגדיה.‬
‫מאז יוון.‬
‫האם ייתכן שאנה קרולינה ז'טובה‬ ‫ואלשנדרה נרדוני יברחו מהמדינה?‬
‫צדק!‬
‫מי הרג את איזבלה?‬
‫כל העניין יצא מפרופורציה.‬
‫זה היה בטלוויזיה 24 שעות ביממה.‬
‫הייתי בטלוויזיה כל הזמן.‬
‫במהלך סוף השבוע, שלושת העדים שחיים בבניין‬ ‫שבו התבצע הפשע‬
‫מסרו את תצהירם בנוגע למותה של איזבלה.‬
‫דיברתי עם אחות,‬
‫שהזכירה רעשים שהגיעו מאתר בנייה‬
‫שיכול לשמש נתיב מילוט מושלם.‬
‫דיברתי עם…‬
‫עובדי אתר הבנייה,‬ ‫ושאלתי אם הם ראו משהו מוזר.‬
‫הם אמרו, "אני לא,‬ ‫אבל מישהו ישן כאן במהלך השבוע,‬
‫"אז אולי הוא ידע משהו."‬
‫מנהל אתר הבנייה אישר את המידע בטלפון‬
‫עם העובד הראשון שהגיע ביום ראשון.‬
‫היי, גבריאל.‬
‫- מנהל אתר הבנייה -‬
‫תשמע, הייתה פריצה כאן ביום ראשון שעבר?‬
‫אה, אז זה היה פתוח?‬
‫לא לקחו כלום, אבל פתחו את המקום?‬
‫זה היה פתוח.‬
‫הוא סיפר לי שכשהוא הגיע הנה בבוקר,‬
‫ביום ראשון,‬
‫הוא שם לב שהשער נפרץ.‬
‫חיפוי העץ הזה נפרץ.‬
‫הוא היה אמור להיות ממוסמר כמו האחרים.‬
‫כולם ממוסמרים יחד,‬
‫אבל זה היה שבור כדי שמישהו יוכל לעבור.‬
‫שום דבר לא נלקח,‬
‫אבל מנהל אתר הבנייה‬ ‫מראה לנו כמה קל לגשת לבניין.‬
‫הוא אמר, "יכולתי לראות‬ ‫שמישהו חיטט לנו בדברים.‬
‫"ידעתי שמישהו פרץ פנימה."‬
‫היית שם באותו לילה, גבריאל?‬ ‫-לא, לא הייתי.‬
‫- פועל בניין -‬
‫אני לא שם בסופי שבוע.‬
‫אז מה המשטרה עשתה?‬
‫הכתבה בדיוק פורסמה,‬
‫והמשטרה עמדה להחליט‬ ‫אם לשחרר את הזוג או לא.‬
‫אז הם לקחו את פועל הבניין לתחנת המשטרה.‬
‫הוא הגיע לתחנה, פגש את השוטרים,‬
‫ורוב הסיכויים שהופעל עליו לחץ‬ ‫לשנות את הסיפור שלו.‬
‫ואז הם לקחו אותו לכתבים,‬ ‫והוא אמר, "לא אמרתי כלום.‬
‫"השער לא היה שבור. זה לא קרה."‬
‫אני לא יודע כלום.‬ ‫אני לא יודע כלום על פריצה.‬
‫האם היה פורץ?‬ ‫-לא.‬
‫נתת ריאיון?‬ ‫-לא.‬
‫לא? מה אמרת?‬ ‫-לא.‬
‫שום דבר לא נגנב ואף אחד לא פרץ פנימה.‬
‫אז אף אחד לא היה שם?‬ ‫-לא.‬
‫הבעיה הייתה שהמשטרה לא חקרה את הרמז הזה.‬
‫אם הם היו חוקרים,‬ ‫הם היו מוצאים את מי שפרץ.‬
‫זה היה סמל מסיאס יחד עם עוד שני שוטרים.‬
‫יותר מ-30 שוטרים נסעו לזירה,‬
‫והם ביצעו סריקה היקפית כמקובל.‬
‫למה למשטרה לא היה את המידע‬
‫שהם פרצו לאתר באותו לילה?‬
‫כי הסמל הזה לא כלל את זה בדוח שלו.‬
‫אז איך מתחמקים מזה?‬
‫לוחצים על אדם אנאלפביתי מפוחד, ואומרים,‬
‫"תראה, מעכשיו, תכחיש את זה עד הסוף."‬
‫וכך הוא עשה.‬
‫- השופט יחליט היום‬ ‫בנוגע לשחרור האב והאם החורגת -‬
‫- שופט הערעורים יפסוק בדבר‬ ‫צו הבאת העציר מטעם ההגנה -‬
‫- השופט אומר שמעצר אינו יכול‬ ‫להיות מבוסס על חשד בלבד -‬
‫ב-14:30,‬
‫אחרי שבוע, אלשנדרה משתחרר ממעצר.‬
‫תודה לאל.‬
‫יחידת מבצעים מיוחדים נקראו‬ ‫ללוות את הזוג למוסד הרפואי המשפטי,‬
‫שם הם ישוחררו.‬
‫שם פגשתי אותם לראשונה.‬
‫מה שהפתיע אותי זה שהם התחילו לצחוק.‬
‫- מריו פלומבו‬ ‫מפקד מבצעים מיוחדים -‬
‫הם התחילו לדבר כאילו כלום לא קרה.‬
‫אפילו שאלתי את הגבר,‬
‫"למה אתה צוחק? הבת שלך מתה."‬
‫הזוג ילווה למקום בטוח.‬
‫אנו מבינים שהם לא מהווים סיכון או סכנה.‬
‫- 18 באפריל, 2008 -‬
‫ביום שבו הובאו בני הזוג‬ ‫למסור תצהירים בתחנה,‬
‫המקום היה מוקף לחלוטין‬
‫בעיתונאים, בכתבים,‬
‫בצלמים ובמסוקים.‬
‫הם גם עשו משהו שמעולם לא ראיתי קודם.‬
‫הם קבעו את החקירה של בני הזוג ל-18 באפריל,‬
‫וזה היה יום ההולדת השישי של הקורבן.‬
‫"היום יום הולדת‬ ‫היום יום הולדת…"‬
‫קבעתי את החקירה בתאריך הזה‬
‫במקרה לחלוטין.‬
‫מי שחושב שזה היה מכוון‬
‫טועה, כי זה לא.‬
‫זו הייתה אסטרטגיה, אני מניח…‬
‫- מפקד מבצעים מיוחדים -‬
‫כדי להשפיע על הרגשות שלהם.‬ ‫זו טכניקת חקירה.‬
‫זה נפוץ מאוד.‬
‫שמעת על "שוטר טוב, שוטר רע"?‬
‫אפילו ילדים יודעים שהדברים האלה קיימים.‬
‫זה לא היה משהו שנעשה בסוד.‬
‫הם פרסמו את המידע הזה.‬
‫הם אפילו התקינו שירותים כימיים מחוץ לתחנה‬
‫כדי שהקהל יוכל לקחת חלק‬
‫בהפעלת לחץ על הזוג שיתוודה.‬
‫הם היו שם יותר מ-20 שעות,‬
‫והם לא הודו.‬
‫במהלך החקירה,‬ ‫אלשנדרה נרדוני ואנה קרולינה ז'טובה‬
‫הכחישו את מעורבותם במותה של איזבלה.‬
‫רצף האירועים שדווחו על ידי בני הזוג‬
‫ופרטי הגעתם לבניין‬
‫בליל ה-29 במרץ לא מסתדרים עם הפרטים‬
‫שהוצגו על ידי העדים והראיות.‬
‫לאלשנדרה ז'טובה,‬ ‫אבא של אנה, אמה החורגת של איזבלה,‬
‫אין ספק לגבי חפותם של בני הזוג.‬
‫היא אמרה, "אני לא מאמינה שזה קורה".‬
‫אמרתי לה, "תהיי חזקה".‬
‫- אבא של אנה -‬
‫"כולם עוברים קשיים בחיים,‬ ‫אבל אנחנו צריכים להוכיח את חפותך."‬
‫מה הפחד הכי גדול שלך?‬ ‫-אין לי פחד. אני בטוח מאוד.‬
‫אני בטוח שהם לא עשו את זה‬ ‫ואנחנו נוכיח את זה.‬
‫- אבא של אלשנדרה -‬
‫מה אם המשטרה תוכיח אחרת?‬ ‫-אני לא יודע מה הם יגידו.‬
‫כל יום מישהו אומר שתהיה החלטה חדשה,‬
‫אבל אנחנו צריכים לחכות.‬
‫אין טעם להעלות השערות.‬
‫ההתנהגות השחצנית של אביו של אלשנדרה‬
‫והמאמצים המתמידים של משפחתו‬ ‫להיות באור הזרקורים‬
‫פורשה אולי כ"יש להם כוח,‬
‫"אז הם יתחמקו מעונש."‬
‫שמעתי את זה הרבה מאנשים אחרים.‬
‫"האם הם ייעצרו עם כל הכסף שיש להם?"‬
‫האבא והסבא הם גם הסנגורים.‬
‫תמיד רגוע ורהוט,‬
‫נדמה שעורך הדין לענייני מס‬ ‫אנטוניו נרדוני קובע את החוקים.‬
‫היה משהו באלשנדרה…‬
‫איך שהוא שמר על ראש מורם,‬ ‫אולי המבט הזחוח בעיניו.‬
‫היה לי הרושם שהוא תמיד חשב,‬
‫"תעשי מה שאת רוצה. אבא שלי יפתור את זה.‬
‫"אני בטוח, אבא שלי שומר עליי."‬
‫למרות הגיל שלו, הוא לא התנהג כמו אדם בוגר.‬
‫אבא שלו טיפל בכול…‬
‫כל ענייניו, הקונפליקטים,‬ ‫הוויכוחים בין בני הזוג.‬
‫אפילו הדירה שהוא גר בה.‬
‫שום דבר לא נקנה בכסף שלו,‬
‫כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו.‬
‫אפילו הבחירות העיצוביות‬ ‫נעשו על ידי אבא שלו.‬
‫שום דבר לא היה שלו.‬ ‫הכול היה של המשפחה שלו.‬
‫הוא היה יכול לפנק את עצמו בכול‬ ‫כל עוד הוא התנהג יפה.‬
‫אלשנדרה לא ידע שום דבר‬ ‫על השגרה היומית של איזבלה.‬
‫הוא לא ידע את שם המורה שלה,‬ ‫את שם רופא הילדים שלה.‬
‫הוא שילם מזונות כי בית המשפט הורה על כך.‬
‫אז כשמסתכלים על האבא של הילדה הזו,‬ ‫אלשנדרה נרדוני,‬
‫יש לו עבר שלם של ניסיונות כושלים‬
‫להיות הבן המושלם למשפחה הזאת.‬
‫הייתה לו היסטוריה של אגרסיות,‬
‫אפילו כלפי אשתו,‬ ‫ואפילו כלפי אמה של איזבלה.‬
‫הוא נהיה יותר אגרסיבי עם הזמן.‬
‫דבר איתנו!‬
‫דבר עם התקשורת.‬
‫אלשנדרה?‬
‫אלשנדרה? מה שלום הילדים שלך? אלשנדרה?‬
‫הדבר היחיד שאני זוכר‬ ‫הוא תלונה משטרתית ישנה…‬
‫- אלשנדרה נרדוני‬ ‫אנה קרולינה אוליברה -‬
‫שאנה קרולינה אוליברה הגישה נגדו‬
‫בטענה שהוא איים עליה‬ ‫כשאיזבלה הייתה בת 16 חודשים.‬
‫כי אנה רשמה את איזבלה‬ ‫לגן ילדים ללא הסכמתו.‬
‫היינו צריכים להגיש תלונה‬ ‫כי הוא לא הפסיק לאיים עליי.‬
‫הוא רצה להרוג אותי.‬
‫כן. הוא אמר שהוא יהרוג אותי.‬
‫- רישיון נהיגה‬ ‫שם: אלשנדרה אלבס נרדוני -‬
‫הוא אולי הפליק לילדים שלהם,‬
‫אבל שום דבר יוצא דופן.‬
‫במיוחד עם איזבלה. הוא מעולם לא עשה כלום.‬
‫אמה מאשרת את זה.‬
‫מה חסר בסיקור התקשורתי?‬
‫הגרסה של הזוג בנוגע לעובדות.‬
‫מי יכול לשכוח את הריאיון המפורסם‬ ‫של הזוג נרדוני ב"פנטצ'יקו"?‬
‫פעם זו הייתה התוכנית‬ ‫הנצפית ביותר בטלוויזיה הברזילאית.‬
‫פנינו לאנטוניו נרדוני.‬
‫"מר אנטוניו, אנחנו רוצים לראיין את הזוג."‬
‫בלילה, הוא התקשר אלינו ואמר,‬
‫"בסדר, אנחנו מוכנים. הם יעשו את זה."‬
‫זה היה פיצוץ, סקופ ענקי.‬
‫- 20 באפריל, 2008 -‬
‫אתם מואשמים בפשע חמור. איך זה מרגיש?‬
‫זה היה פשוט אסון.‬
‫הם הסתבכו כי הם התחילו לקשקש‬
‫ולא היו להם כישורי דיבור.‬
‫והכתב ניצל את זה.‬
‫איך אתם מרגישים אחרי מותה הטרגי של איזבלה?‬
‫זה כואב לנו מאוד.‬
‫עם מה שאנשים אומרים עלינו,‬
‫עם איך שהם שופטים אותנו,‬ ‫ובגלל שהם כבר הרשיעו אותנו‬
‫אפילו שאנחנו חפים מפשע.‬
‫הבנתי.‬
‫מה אני יכול להגיד? אשתי ואני…‬
‫איך אני אנסח את זה?‬ ‫אנחנו כמו כל משפחה אחרת.‬
‫כולנו קשורים מאוד זה לזה.‬
‫אנחנו משפחה מאוד מאוחדת, אתה מבין?‬
‫אחרי הריאיון הזה, כבר לא היו לנו ספקות.‬
‫היינו בטוחים לחלוטין.‬
‫הבכי שלה היה ילדותי ומגוחך.‬
‫היא העמידה פנים שהיא בוכה.‬ ‫זה אפילו לא ילדותי.‬
‫היא לא הזילה דמעה.‬
‫"היינו משפחה."‬
‫אז מה? גם לי יש משפחה.‬
‫משפחות רבות יושבות באותו השולחן‬
‫וביום בהיר אחד, אחד דוקר את השני.‬
‫היה דבר נוסף שמשך את תשומת לב הציבור,‬
‫מי שצפה בריאיון.‬
‫בכל פעם שאלשנדרה ניסה לדבר,‬
‫האם החורגת קטעה אותו‬
‫לפני שהספיק לסיים את המשפט.‬
‫הם לא יודעים מי אנחנו באמת. כלומר…‬
‫הם מכירים אותנו‬ ‫דרך עיני התקשורת, והיא בעיקר…‬
‫רוב מה שהם אומרים עלינו היה המצאה. אין…‬
‫אף אחד לא מכיר את המשפחה שלנו באמת.‬ ‫אף אחד לא יודע מי אנחנו באמת.‬
‫אחרי הריאיון הזה בפנטצ'יקו,‬ ‫הרבה אנשים מיהרו להסיק מסקנות‬
‫שז'טובה הייתה הדומיננטית מבין הזוג.‬
‫אבל ההשערה הזו לא מחזיקה‬ ‫תחת הערכה מדוקדקת.‬
‫היא זו שהתעללו בה.‬
‫היא מדברת יותר,‬ ‫היא יותר לחוצה, יותר חרדה… היא לא המפקדת.‬
‫עוד פרט חשוב‬ ‫בהיסטוריה של אנה קרולינה ז'טובה‬
‫הוא שהיא סבלה בבירור מדיכאון.‬
‫דיכאון אחרי לידה.‬
‫היא הייתה מדוכאת מאוד.‬ ‫הילד שלה היה בן 11 חודשים.‬
‫הבלגן הזה מייצג את מצבה הנפשי.‬
‫הבית שלה הוא כמו תמונה של המוח שלה.‬
‫היא לא בסדר.‬
‫היא כאבה, היא סבלה.‬
‫מי אמר שהיא הייתה שמחה?‬
‫כי הם החזיקו ידיים בסופרמרקט? אז מה?‬
‫היא הייתה מבודדת מהחברים שלה.‬
‫היא אף פעם לא נפגשה עם חברות,‬ ‫אף פעם לא דיברה בטלפון.‬
‫לא מצאנו אף חברה אחת שלה.‬
‫בואו נבחן את ההשערה‬ ‫שאנחנו מתמודדים עם זוג רגיל,‬
‫שאינו אכזרי או אלים.‬
‫בשלב מסוים,‬ ‫מישהו איבד את העשתונות ותקף את הילדה.‬
‫בואו נניח לרגע‬ ‫שהתקיפה לא הייתה אמורה להרוג‬
‫אבל זו הייתה ההשלכה שלה בסופו של דבר.‬
‫לא מדובר כאן רק בטעויות שנעשו,‬
‫אלא באדם מרושע‬ ‫שביצע פשע וניסה להסתיר אותו.‬
‫אני לא יודע מה באמת קרה שם.‬
‫בזירת הפשע הזאת, מה שתפס מיד את תשומת ליבי‬
‫היה כתמי הדם.‬
‫משתי סיבות. ראשית, בגלל המורפולוגיה שלהם.‬
‫שמתי לב שהם ניסו להסיר אותם,‬
‫לנקות את הכתמים.‬
‫אבל הם היו גלויים לחלוטין.‬
‫כתמי הדם סימנו נתיב מהדלת‬
‫לספה.‬
‫כתמי הדם ליד דלת הכניסה‬
‫חשפו מסלול שרמז לכך שאיזבלה‬
‫נישאה על הידיים כשהגיעה.‬
‫היא לא נכנסה בעצמה בהליכה.‬
‫הטיפות התאימו לצעד של אדם מבוגר.‬
‫כתמי הדם מציגים דפוסי השלכה‬ ‫התואמים לגובה של האב.‬
‫נניח שאנה, במאמץ רב, נשאה את הילדה.‬
‫לכתמי הדם הייתה מורפולוגיה שונה,‬
‫של גובה נמוך יותר.‬
‫כאן, ליד הספה,‬
‫היו עוד כמה כתמי דם,‬
‫חוץ מאלה שראיתי מדלת הכניסה.‬
‫בעקבות הנתיב שציירו כתמי הדם,‬
‫היית מובל ישר לחדר השינה של הילדים האחרים.‬
‫המיטה והמצעים היו קצת מבולגנים.‬
‫היו גם פה טיפות דם.‬
‫וכתם הדם האחרון שמצאנו בדירה הזאת‬
‫היה על אדן החלון.‬
‫הכיור היה מלא בכלים מלוכלכים,‬
‫אבל עדיין הבחנתי בזוג מספריים.‬
‫וחשבתי, "ייתכן שהחפץ הזה‬
‫"שימש לחיתוך רשת הביטחון."‬
‫מצאנו חלק מרשת הביטחון‬
‫לכודה בתוך המספריים.‬
‫היו צעצועים רבים על המיטה שלה.‬
‫חוץ מזה, המיטה הייתה מסודרת ולא נגעו בה.‬
‫ובנוסף לכל זה,‬
‫היה ציור של איזבלה על המיטה.‬
‫לכן, אין סיכוי שהאב הניח אותה על המיטה.‬
‫זו טענה שהטרידה אותי מאוד.‬
‫למה האב שיקר?‬
‫- מחלקת זיהוי פלילי -‬
‫הנאשמים זומנו‬
‫והוזמנו להשתתף בשחזור זירת הפשע‬
‫שהתקיים בראשון בבוקר, ה-27 באפריל, 2008.‬
‫- מדע בשירות הצדק -‬
‫צוות המז"פ עמד לשחזר עד הפרט האחרון‬
‫את הגרסה שהנאשמים חשבו ששיחקה לטובתם.‬
‫רק שהם סירבו ללכת.‬
‫הם אמרו שהם לא מוכנים לספק ראיות נגד עצמם.‬
‫- 27 באפריל, 2008 -‬
‫מפקד המשטרה ביקש רשמית שהשופט מאוריסיו‬
‫יאסור על טיסת כלי טיס‬
‫- מז"פ -‬
‫ברדיוס של שני ק"מ.‬
‫אבל התקשורת מצאה פתרון.‬
‫הם שכרו את המרפסות של הדירות הסמוכות‬
‫והציבו שם את הכתבים ואת הפרשנים,‬
‫עם מצלמות מתקדמות,‬ ‫כדי שיוכלו לצלם את השחזור.‬
‫במשך כמעט שלוש שעות,‬ ‫צוות של עשרה בעלי מקצוע‬
‫נמצא בבניין שבו התרחש הפשע ב-29 במרץ.‬
‫עם השחזור, קבענו את תזמון האירועים.‬
‫שרטטנו ציר זמן,‬
‫שהיה חשוב מאוד.‬
‫עברנו על כל המידע שעד אז,‬
‫מאז תחילת החקירה, לא אומת.‬
‫למשל, במכונית היה מכשיר ג'י-פי-אס.‬
‫הצלחנו לאתר בדיוק‬ ‫את הרגע שבו המכונית כובתה.‬
‫הכול התרחש אחרי 23:36 באותו לילה.‬
‫הם עלו למעלה. הם נכנסו לדירה.‬
‫הכול קרה בחלון של 15 דקות.‬
‫ב-23:49,‬
‫השוער שומע רעש כמו של תאונת דרכים.‬
‫הוא יוצא מיד ומתקשר למנהל הבניין.‬
‫המנהל מתקשר נואשות למשטרה.‬
‫המוקד מקבל את השיחה ב-23:50 בדיוק.‬
‫יש לנו הקלטה של שיחת המנהל עם המוקד.‬
‫יש פורץ בבניין! הוא זרק ילדה מהחלון!‬
‫הצלחנו להשתמש בהקלטה כדי לזהות את הרגע‬
‫שבו הנאשם הגיע כדי לבדוק את הגופה.‬
‫זה קרה ב-23:50 ועוד כמה שניות.‬
‫זה אומר שדקה אחת אחרי שאיזבלה נזרקה משם,‬
‫הנאשם היה ליד הגופה שלה.‬
‫באותו הזמן, אנה עושה טלפונים בדירה.‬
‫האדם הראשון שאנה התקשרה אליו היה אבא שלה.‬
‫השיחה הייתה מהירה מאוד, זה לקח שניות.‬
‫ואז, אחרי שש שניות נוספות,‬ ‫היא התקשרה לחותן שלה.‬
‫זו גם הייתה שיחה מהירה.‬
‫בזמן שהיא דיברה בטלפון,‬ ‫איזבלה כבר הייתה למטה.‬
‫היא הייתה בטלפון עם אביה ואז עם החותן שלה‬
‫בזמן שמר לוסיו דיבר בטלפון עם המשטרה.‬
‫והיא הייתה למעלה. בטלפון.‬
‫כלומר, אם היה אדם שלישי,‬ ‫אז האדם הזה היה איתם.‬
‫הם אמרו שהם חזרו למכונית.‬
‫הילדה ישנה,‬
‫אז הם חזרו למכונית‬ ‫כדי להביא את הילדים האחרים,‬
‫ורק כשנכנסו לדירה, הם הבינו שאיזבלה נעדרת.‬
‫הגרסה שסיפק הנאשם מציעה‬
‫שהוא הגיע לקומת הקרקע אחרי חצות.‬
‫אז השחזור היה המפתח לקביעת ציר הזמן.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫אלשנדרה נרדוני ואנה קרולינה ז'טובה אזוקים.‬
‫המעצר המונע שלהם נקבע ליום רביעי.‬
‫כעת, ב-22:33,‬
‫הזוג יילקח למחוז התשיעי.‬
‫הנה אלשנדרה נרדוני…‬
‫הוא במושב האחורי.‬
‫הנה אלשנדרה… הוא נלקח במכונית הזאת.‬
‫אנה קרולינה ז'טובה‬ ‫נלקחת במכונית המבצעים המיוחדים.‬
‫קיבלנו פקודה ללכת לבניין,‬
‫עצרנו אותם, והקהל הריע.‬
‫התפקיד שלנו היה בעצם ללוות אותם‬ ‫כדי שלא יעשו עליהם לינץ'.‬
‫גם הגעתם לתחנת המשטרה הייתה קדחתנית.‬
‫מלבד הכתבים הרבים,‬
‫קהל צופים רצה לראות את הזוג.‬
‫מאחור.‬
‫הפסיקה של השופט‬
‫נמסרה מיד לכלי התקשורת.‬
‫השוטרים שעצרו את הזוג‬
‫הסירו את הזכוכית הכהה‬ ‫מהחלק האחורי של המכונית,‬
‫היכן שהאסירים ישבו.‬
‫הכול היה מכוון, כמובן.‬
‫השוטרים אפילו אמרו‬ ‫לעיתונאים ולצוות הצילום,‬
‫"תראו, הבאנו לכם מתנה קטנה."‬
‫ובנוסף לכול,‬
‫אחרי שהם הגיעו לתחנת המשטרה,‬ ‫הם נאלצו להמתין בתוך המכונית‬
‫כשהדלת פתוחה לרווחה, כדי שכולם יוכלו לצלם,‬
‫כאילו הם היו שני פרסים, שני פרסי ציד‬
‫שהמשטרה תפסה.‬
‫אני מקליט.‬
‫אדוני…‬ ‫-תגידו משהו, לעזאזל!‬
‫תפסיק. מספיק.‬
‫סלחו לנו, חבר'ה.‬
‫זהירות!‬
‫המשטרה לא יכולה למנוע‬ ‫מהעיתונות לבצע את עבודתה.‬
‫האמת היא שלא היה טעם למהר.‬
‫הם נעצרו, הם היו מוגנים.‬
‫היינו שם כדי להגן עליהם.‬
‫לא התכוונתי להזדרז‬ ‫רק כדי למנוע מהעיתונות לצלם.‬
‫אם הם צילמו אותם, זה עניינם.‬
‫- הזוג נמסר בפני קהל זועם -‬
‫- השופט קיבל את כתב האישום‬ ‫והוציא צו מעצר בסביבות שש בערב -‬
‫התקשורת מחפשת את הסקופ.‬
‫ולפעמים, בלהט הרגע,‬
‫בחיפזון לפרסם את הסיפור‬ ‫ולהיות ראשונים עם המידע,‬
‫הם עלולים להפוך מצב למופע ראווה.‬
‫זה ניצול?‬
‫אני לא יכול לומר בוודאות אם זה ניצול.‬
‫אני רק יודע שזה תיק שריגש את כל המדינה.‬
‫זה היה כמעט כאילו שהחברה‬ ‫עברה קתרזיס בגלל המקרה הזה.‬
‫התיק הזה, ללא ספק,‬ ‫מסמל את מערכת היחסים המורכבת‬
‫בין התקשורת לבין המשפט הפלילי.‬
‫זה התחיל לפני הרבה זמן.‬
‫במהלך האינקוויזיציה, קהל התאסף בכיכרות‬
‫כדי לצפות בהוצאות להורג.‬
‫הייתה תחושת סיפוק בקרב אנשים,‬
‫שמונעת על ידי תפיסה של צדק,‬ ‫בלי קשר למי שהואשם‬
‫או אילו ראיות הובילו להוצאות להורג.‬
‫אנשים גילו עניין רב במשפט הפלילי‬
‫לאורך ההיסטוריה.‬
‫הפשע הזה קרה במעמד הביניים,‬
‫מה שמשפיע מאוד על דעת הקהל.‬
‫אז באופן מסוים, קהל מהמעמד הבינוני‬
‫שהוא רוב הציבור,‬
‫יכול לתאר עצמו, בצורה כזו או אחרת,‬
‫באותו מצב.‬
‫אני רואה את עצמי בדירה הזאת.‬
‫משום מה, אני חומד לתיק הזה.‬
‫אני רוצה לדעת יותר עליו.‬
‫אז זה באמת מתכון לרייטינג גבוה.‬
‫חלק מהתקשורת ממש עבר את הגבול.‬
‫הם שכחו לחלוטין מהאחריות שלהם.‬
‫איך הם יכלו לבצע בדיקה לא ישירה, דרך שמע,‬
‫מבלי לבדוק את האנשים עצמם?‬
‫להפיק כתבה חדשותית באמצעות פוליגרף…‬
‫אני לא מסכים עם זה.‬
‫- קליברציה -‬
‫- הסיפור השני של פנטצ'יקו -‬
‫…עם מה שאנשים אומרים עלינו,‬
‫עם איך שהם שופטים אותנו,‬ ‫ובגלל שהם כבר הרשיעו אותנו‬
‫אפילו שאנחנו חפים מפשע.‬
‫- שקר -‬
‫לא הפקתי את הסיפור הזה,‬
‫ולא הייתי מפיק אותו.‬
‫אני לא מסכים עם זה.‬
‫- סופר פופ עם לוסיאנה ז'ימנז -‬
‫פרנסיסקו סמברנלי, תודה רבה על הריאיון.‬
‫תודה, אני שמח להיות כאן.‬
‫סמברנלי נחשב לגיבור לאומי.‬
‫מה שלומך?‬ ‫-היי.‬
‫איך אתה רוצה שאקרא לך?‬ ‫פרנסיסקו, שיקו או סמברנלי?‬
‫בדרך כלל קוראים לי סמברנלי.‬ ‫-סמברנלי, נכון?‬
‫נתחיל מהתחלה, בסדר?‬
‫פרנסיסקו סמברנלי התפרסם‬ ‫לאחר שעבד על כמה תיקים‬
‫שהשפיעו על דעת הקהל.‬
‫הפכת לכוכב-על במהלך תיק נרדוני.‬
‫זה השפיע עליך באופן אישי?‬
‫הטרידו אותך? את המשפחה שלך, את הילדים שלך?‬
‫איזו הטרדה עברת?‬
‫אנשים מדברים איתי ברחובות.‬
‫אני לא יודע איך להתמודד עם זה,‬ ‫כי אני ביישן.‬
‫אני לא סלבריטי.‬
‫אני עדיין עושה את אותה העבודה שלי‬ ‫באותו מקום כמו תמיד.‬
‫אבל אני רואה את זה…‬
‫אני אגיד את האמת,‬ ‫הייתי מוכן להקים חבר מושבעים.‬
‫ב-2008, שלושה חודשים לאחר המעשה.‬
‫נהגתי לומר את זה לכל עיתונאי ששאל אותי,‬
‫"מה יידרש כדי שהתביע‬ ‫תעביר את המקרה לחבר מושבעים?"‬
‫הייתי עונה, "כלום.‬ ‫השופט רק צריך להורות על זה,‬
‫"ונכנס חבר מושבעים עם הראיות שנאספו.‬
‫"זה מספיק כדי להרשיע אותם."‬
‫התביעה רוצה לנצל את כל הרעש.‬
‫כי קל יותר להשיג את התוצאה שהם מחפשים‬
‫בזמן שהרעש משפיע‬
‫על קצב המשפט והחקירה.‬
‫אנשים שלחו תמונות עם המכתבים שלהם,‬
‫מסרים מרגשים.‬
‫הבחנתי בגודל כל הדבר הזה‬
‫כשקיבלתי מכתבים מרגשים‬
‫שתיארו איך אנשים פירשו ואימצו את הסיפור.‬
‫היו אנשים שקראו לבנותיהם "איזבלה" בגלל זה.‬
‫בכל אופן, המכתבים האלה ממש ריגשו אותי.‬
‫תראו.‬
‫"את לא מכירה אותי. אני רוסאנה, אני בת 47‬
‫"ואם לשלושה.‬
‫"מאז ה-29 במרץ, 2008,‬
‫"הפכנו לחברות בלי כוונה.‬
‫"כששמעתי על הטרגדיה של איזבלה,‬
‫"לא יכולתי שלא לשים את עצמי בנעלייך.‬
‫"מאז אותו יום עצוב,‬ ‫היו לי כמה לילות ללא שינה,‬
‫"כשחשבתי עלייך ועל הבת המתוקה שלך.‬
‫"אני יכולה רק לדמיין את הכאב שלך.‬
‫"אבל אני מודעת לכך‬ ‫שלעולם לא אוכל להבין אותו.‬
‫"אני כל הזמן חושבת איך לעזור לך,‬
‫"אז ב-18 באפריל,‬
‫"ביום ההולדת שלי ושל איזבלה,‬
‫"הכנתי דגל מחאה נגד פטירה מעונש.‬
‫"מאז, הייתי בכמה מחאות, כולל ביום המשפט.‬
‫"עמדתי מול בית המשפט‬ ‫עד שגזר הדין שלהם נמסר."‬
‫- איזבלה לנצח -‬
‫היינו מודאגים מזה עד הסוף.‬
‫כי בכל יום, בכל שבוע, בכל חודש,‬
‫היו עוד חדשות.‬
‫רצינו לדעת איך מתקדמת החקירה.‬
‫סבלנו במשך שנתיים שלמות.‬
‫ערב המשפט היה…‬
‫הערב הגרוע ביותר בחיי.‬
‫הזמן עמד מלכת, היום לא הגיע.‬
‫- 22 במרץ, 2010 -‬
‫היום מתחיל המשפט‬ ‫של אלשנדרה נרדוני ושל אנה קרולינה ז'טובה,‬
‫- בית משפט -‬
‫שמואשמים במותה של איזבלה במרץ 2008.‬
‫פעמים ספורות בהיסטוריה של ברזיל,‬ ‫היה משפט שעורר תשומת לב רבה כל כך‬
‫כמו זה של הזוג נרדוני.‬
‫יש רעש משמעותי‬
‫סביב המשפט המשודר בטלוויזיה.‬
‫המשפט היה מטורף.‬
‫המדרכה מול בית המשפט‬ ‫הייתה חסומה לחלוטין על ידי הקהל.‬
‫פחדתי מהקהל הזה.‬
‫היו שם כל כך הרבה אנשים,‬ ‫כל כך הרבה צוותי תקשורת.‬
‫היססתי לעבור דרך כל האנשים האלה.‬
‫כל הזמן חשבתי, "מה אני עושה פה?"‬
‫- הזוג נרדוני החליפו עורכי דין ערב המשפט -‬
‫אמון הוא בעל חשיבות עליונה‬ ‫במערכת יחסים בין עורך דין ללקוח.‬
‫בתיקים עם עבירות נגד חיים, כמו הרצח הזה,‬
‫לקוחות צריכים מישהו מיוחד, מומחה בתחום.‬
‫ולרוברטו פודוואל היה הרבה ניסיון.‬
‫- רוזל סוליו‬ ‫סנגורית -‬
‫הוא אחד מעורכי הדין המבריקים במדינה,‬
‫אז אני מניחה שהם הרגישו בטוחים בידיו.‬
‫רוברטו פודוואל, בן 44,‬ ‫ופרנסיסקו סמברנלי, בן 49,‬
‫למדו שניהם באותה האוניברסיטה בסאו פאולו‬
‫והם בשיא הקריירה שלהם.‬
‫פודוואל עבד על כמה תיקים שנויים במחלוקת,‬
‫וזכה ב-13 מתוך 15 התיקים‬ ‫שעבד עליהם לפני תיק איזבלה.‬
‫ברור שזה היה מקרה אבוד.‬
‫אבל שלא אקבל על עצמי את התיק‬ ‫כי חששתי שזה מקרה אבוד?‬
‫- רוברטו פודוואל‬ ‫סנגור -‬
‫הם נשפטים שלא בצדק, דרך אגב.‬
‫אבל יש להם זכות להגן על עצמם.‬
‫לפני שנכנס לבית המשפט,‬
‫עו"ד רוברטו פודוואל ספג קריאות בוז מהקהל‬
‫שחיכה לצפות במשפט.‬
‫פודוואל הותקף פיזית מול בית המשפט.‬
‫זה מטורף. עורך הדין לא מגן על הפשע.‬
‫למרבה הצער,‬ ‫אנשים הריעו לפסק דין מול בית המשפט.‬
‫הרגשות שלהם ניזונו‬ ‫מהסיקור התקשורתי היומיומי‬
‫שהציג את התיק בחדשות בלי הפסקה.‬
‫הסטודנטית הזו למשפטים הביאה מים ואוכל.‬
‫היא התעוררה מוקדם כדי להיות הראשונה בתור.‬
‫אנדרה, מאיפה באת?‬
‫פונטה נובה, במרחק של כ-100 ק"מ מכאן.‬
‫זה בצפון מינאס ז'ראיס.‬
‫הם צריכים ללכת לכלא. הם רוצחים.‬
‫הם אשמים.‬
‫אני חושבת שהם אשמים עד שיוכח אחרת.‬
‫אין ראיות לאדם שלישי בזירת הפשע. הם אשמים.‬
‫הם צריכים ללכת לכלא. הם מפלצות.‬
‫אני בטוחה בקיום האל‬ ‫ואני בטוחה שהם עשו זאת.‬
‫החברה גוזרת עליהם גזר דין.‬
‫ואז יש את המושבעים, שהם הדיוטות‬
‫שמייצגים את החברה‬ ‫בשפיטה של מישהו אחר.‬
‫כשהאנשים האלה נכנסו לבית המשפט‬ ‫כדי לשפוט את בני הזוג‬
‫קשה מאוד לדמיין שהם לא יהיו משוחדים.‬
‫- בית משפט אזורי -‬
‫זה כמו לזכות בלוטו.‬
‫להיות חלק מחבר המושבעים‬ ‫בתיק כמו של נרדוני.‬
‫- ברונו‬ ‫מושבע -‬
‫ראשית, אתה צריך להיות רשום‬ ‫כחבר מושבעים בבית המשפט הזה.‬
‫ואז, אם יש לך מזל‬ ‫להיות בין המושבעים שנבחרו מראש,‬
‫אתה רק אחד מתוך 25 מושבעים פוטנציאליים.‬
‫ומבין 25 המושבעים האלה, רק שבעה ייבחרו.‬
‫- שופט -‬
‫סמברנלי, התובע,‬
‫מסתכל על חבר המושבעים‬ ‫שכבר נשאו את כל המשקל הזה,‬
‫הנטל העצום של דעת הקהל, ואומר,‬
‫"אתם אחראים‬
‫"על התוצאה, ואתם תתנו דין וחשבון‬
‫"בפני החברה."‬
‫זה מה שמישהו שמחפש צדק היה אומר?‬
‫ההגנה ביקשה שבית המשפט העליון‬ ‫יפסול את חבר המשובעים‬
‫בשל היעדר משוא פנים של המושבעים‬
‫כתוצאה מההמולה הציבורית‬ ‫שנוצרה במהלך המשפט.‬
‫הדרך היחידה למשפט הוגן‬ ‫הייתה לערוך אותו על מאדים.‬
‫כי כולם בברזיל ידעו על זה.‬ ‫כמובן שהמושבעים הושפעו.‬
‫הגעתי לשם, חיכיתי,‬
‫ואז הייתי האדם הראשון שנתן תצהיר.‬
‫בחרתי ארבעה עדים.‬
‫הראשונה הייתה אמה של איזבלה, אנה קרולינה.‬
‫היא יכלה לתאר את ההיסטוריה של המשפחה.‬
‫היא יכלה לדון בקשר שלה עם בתה,‬
‫עם בעלה לשעבר,‬
‫עם האם החורגת.‬
‫היא יכלה לתאר את מערכת היחסים שלה‬ ‫עם אלשנדרה בזמן שהם היו נשואים,‬
‫איך זה היה אחרי הגירושים,‬
‫או אפילו כשהפשע קרה.‬
‫זו הייתה הצהרה חשובה עם משקל רגשי.‬
‫כשנכנסתי לבית המשפט כדי למסור תצהיר,‬
‫אני זוכרת שישבתי מול השופט‬
‫והזוג ישב לימיני.‬
‫לא יצרתי איתם קשר עין.‬
‫לא רציתי להסתכל עליהם.‬
‫ניסיתי להתרכז‬ ‫במה שהייתי צריכה לעשות באותו הרגע.‬
‫ניסיתי לא להתייחס לזה שהם היו שם.‬
‫ביום שני, הכתב סנדרו ברבוסה‬
‫צפה בתצהיר שניתן על ידי אמה של איזבלה,‬
‫אנה קרולינה דה אוליברה.‬
‫סנדרו, מה היה הרגע, שאיך אומרים,‬ ‫היה הכי מרגש‬
‫בתצהיר של אנה קרולינה?‬
‫בכל פעם שהיא זכרה את הבת שלה,‬
‫כשהיא נשאלה על מערכת היחסים בין האם ובתה,‬
‫היא הייתה נסערת.‬
‫בשלב מסוים, היא דיברה על רצון הבת שלה‬
‫ללמוד לקרוא ולכתוב.‬
‫ואז היא התחילה לבכות, כשזכרה את בתה.‬
‫עדה: החלום הכי גדול‬ ‫של איזבלה היה ללמוד לקרוא‬
‫מאז שנחשפה לקריאה בבית הספר ו…‬
‫(ברגע זה, העדה מתחילה לבכות שוב)‬
‫מסרתי את התצהיר שלי.‬
‫דיברתי במשך שעות‬
‫על הזיכרונות שלי,‬
‫על כל החום הזה, על כל הרגשות האלה…‬
‫אחרי התצהיר, השופט מחויב לשאול‬
‫האם הצדדים מסכימים לשחרר את העדה.‬
‫העד יכול להישאר מבודד בבניין‬
‫אבל לא ניתן לשחררו‬ ‫אלא אם כל הצדדים יסכימו.‬
‫כשהשופט שאל, "אפשר לשחרר אותה?"‬
‫אני הסכמתי.‬
‫ההגנה לא הסכימה.‬
‫העימות נעשה כדי לסתור את הנקודות שלהם,‬
‫של הנאשמים ושל האם.‬
‫אני מעוניין מאוד לעשות את זה.‬
‫עשיתי את זה רק כדי להיות בטוח.‬
‫לא רציתי שהאם תצפה במשפט.‬
‫וספגתי הרבה ביקורת אז בגלל זה.‬
‫הכנתי את עצמי למצב הזה, למשפט.‬
‫הייתי מוכנה להתמודד שוב‬ ‫עם המציאות של המצב.‬
‫אבל לא הייתי מוכנה לבידוד.‬
‫השופט מאוריסיו פוסן אישר‬ ‫שאמא של איזבלה חייבת להישאר‬
‫עד שיסתיים התצהיר האחרון.‬
‫מבחינה רגשית, עם בקשת‬ ‫ההגנה להשאיר את האם בבידוד,‬
‫היא תצטרך להישאר שם במשך ימים.‬
‫צריך לבודד את העדים.‬
‫היא הייתה מזועזעת רגשית,‬
‫אז זה היה מצב מאוד עדין.‬
‫הם הרגו את הנכדה שלי.‬
‫הם ממשיכים להרוג אותה בכל יום,‬ ‫ועכשיו הם רוצים להרוג את הבת שלי.‬
‫היא זקוקה לתמיכה של המשפחה שלה.‬
‫זה המינימום שהיא צריכה כרגע.‬ ‫התמיכה של המשפחה שלה.‬
‫אנחנו כאן בשבילה,‬
‫אבל הם שללו ממנה את הזכות לסבול, לצרוח.‬
‫הם רצו שהיא תהיה רחוקה‬ ‫ככל האפשר מהמושבעים.‬
‫היא סבלה כל כך לבד בחדר הזה,‬
‫בלעדיי, בלי אבא שלה…‬
‫לא היה לה אף אחד שינחם אותה,‬
‫שיתמוך בה.‬
‫אפילו אלה שהביאו לה אוכל‬
‫לא יכלו לדבר איתה.‬
‫הם מבודדים מהמושבעים.‬
‫היא לא יכלה לעזוב את המקום וללכת למלון.‬
‫הכול קרה שם.‬
‫יצאנו מבית המשפט אל המסדרון,‬
‫ובצד השני של המסדרון היה חדר‬
‫שהותאם למעונות.‬
‫היא גם הייתה צריכה לבלות‬ ‫כמה לילות בבית המשפט.‬
‫החדר שלה והחדר שלנו חלקו קיר.‬
‫מעולם לא ראיתי אותה,‬
‫אבל יכולנו לשמוע אותה בוכה כמה פעמים.‬
‫היא הייתה מאוד נסערת בגלל הבת שלה.‬
‫הרגע הזה נשאר איתי.‬
‫אז הייתי צריכה לבלות שם ארבעה ימים,‬
‫לבד בחדר.‬
‫לא יכולתי להישאר שם יותר.‬
‫אחרי הכול, זה היה המשפט של הבת שלי.‬
‫זה היה סיפור חיי שנידון שם.‬
‫ולא יכולתי אפילו לצפות.‬
‫בשלב מסוים, הוא ויתר, משום מה,‬
‫והסכים לשחרר את אנה קרולינה.‬
‫והיא אפילו לא צפתה במשפט.‬
‫היא הייתה כל כך חלשה נפשית,‬ ‫שהיא החליטה ללכת הביתה.‬
‫בדיוק הגעתי למצב שלא יכולתי להיות שם יותר.‬
‫זה היה ממש קשה‬
‫לא לדבר עם אף אחד.‬
‫דברים קרו כאן, ולא יכולתי לדעת עליהם.‬
‫לא יכולתי לראות או לדבר עם אף אחד.‬
‫הוא השאיר אותי לכודה שם‬ ‫בזמן המצוקה הכי גדולה שלי.‬
‫האם הזו לא יכלה לצפות‬
‫במשפט של רוצחי בתה.‬
‫זה קשה.‬
‫מנעו ממנה לקחת חלק‬
‫במה שאולי היה יכול לעזור לה להירפא‬
‫ולהבין מה קרה.‬
‫אם הייתי עורך הדין של הזוג נרדוני,‬
‫הייתי מנסה להפריך כל ראיה.‬
‫הייתי מנסה להפריך כל ראיה‬
‫על ידי ניתוח כל אחת מהן בנפרד.‬
‫פודוואל הוא עורך דין מדהים,‬
‫אני מכבד אותו מאוד,‬
‫אבל טענת ההגנה שלו לא הייתה הטובה ביותר.‬
‫אחרי הכול, זו הייתה עבודה קשה.‬
‫הם היו מורשעים בוודאות, נכון?‬
‫אני חושב שההגנה עשתה‬ ‫עבודה גרועה בטיפול בכמה פרטים‬
‫בדוח המז"פ.‬
‫ההגנה מתעכבת? למה?‬
‫תקשיב, אני לא יכול‬ ‫ולא מוכן לטעון שההגנה מתעכבת.‬
‫עם זאת, אני יכול לומר‬ ‫שמהרגע שנכנסנו למקום הזה,‬
‫עמדנו בפני מספר אתגרים.‬
‫שמעתי על תיק נרדוני כבר מההתחלה,‬
‫כי עורכי הדין של הזוג הגיעו אליי‬
‫וביקשו ממני להצטרף לצוות.‬
‫אבל אמרתי לאביו של אלשנדרה,‬
‫"שמור על הכסף שלך, כי הבן שלך אשם.‬
‫"הוא יורשע."‬
‫למרות שלא הסכמתי עם כמה דברים בדוח.‬
‫- דו"ח: רצח -‬
‫- קורבן: איזבלה נרדוני -‬
‫- מגישה: רנטה פונטס -‬
‫המשטרה, המז"פ , התובע הציבורי…‬
‫לאף אחד לא היה מה שנקרא אקדח מעשן.‬
‫את הראיות האלה אף אחד לא יכול להפריך.‬
‫אז מה הם עשו?‬
‫- משרד בטיחות הציבור -‬
‫סרטון תלת-ממד קטן‬
‫שבו הם תיארו איך הפשע התרחש לכאורה.‬
‫הם ניסו לתאר את מה שקרה באותו לילה.‬
‫זה היה האקדח המעשן שלהם.‬
‫אבל בשורה התחתונה, זה שום דבר.‬
‫מישהו יצר את זה.‬
‫- מקום נפילת הקורבן -‬
‫הסרטון הראה מה קרה‬ ‫לפי דעתם של אנשים.‬
‫אבל המשפט חרג הרבה מעבר לזה.‬
‫האנימציה נוצרה‬
‫באמצעות הראיות שנמצאו בזירת הפשע‬
‫ובשחזור שאליו הם סירבו להגיע.‬
‫היו לנו מספיק מרכיבים כדי לקבוע ציר זמן.‬
‫זאת האמת? זו האמת של המז"פ.‬
‫הם עשו את העבודה, כתבו דו"ח,‬ ‫ושחזרו את הפשע‬
‫על סמך הבנתם של מה שהיה יכול‬ ‫להשאיר את הסימנים האלה.‬
‫זה כמו תסמונת‬ ‫שאני רואה הרבה בדוחות המשטרה.‬
‫- דם שנחשף על ידי חומר מגיב -‬
‫אני קורא לזה שרלוק-יזם.‬
‫המקצוען חושב שהוא צריך להסביר הכול.‬
‫הם מצאו, אם אני לא טועה,‬ ‫13 כתמי דם או טיפות.‬
‫אז הם המציאו סיפור רקע.‬ ‫"היא עברה מכאן לשם,‬
‫"ואז היא קמה והלכה לחדר האחים שלה…"‬
‫התביעה צריכה להביא סיפור מפורט למשפט.‬
‫כמו סרט קצר. עם מבנה, התפתחויות…‬
‫שמוביל את חבר המושבעים להאמין‬ ‫שהתביעה יודעת הכול.‬
‫אבל זה לא נכון במקרה של איזבלה.‬
‫אנחנו לא יודעים הכול.‬
‫על דלת חדר השינה של הקורבן,‬
‫היה כתם דם בצורת יד של ילד.‬
‫עורכי הדין שאלו,‬
‫"למה הילדה לא נוגעת בדלת בסרטון שלכם?"‬
‫צוות המז"פ ענה,‬ ‫"זה לא התאים לציר הזמן שלנו."‬
‫אז שאלתי,‬
‫"אילו מרכיבים נוספים‬ ‫נמצאו על ידי צוות המז"פ‬
‫"אבל לא התאימו ל'ציר הזמן' שהוצג בסרטון?"‬
‫האם חלק מהעובדות לא ממש מדויקות?‬
‫בטח.‬
‫למשל, הרגע שבו היא מכה בחוזקה‬ ‫בראשה של איזבלה לכאורה‬
‫בכוונה תחילה.‬
‫זה לא מה שקרה.‬
‫שם הייתה איזבלה.‬
‫יש לה פצע בראש, כפי שמוצג בתמונה.‬
‫הפצע הזה דימם בתוך המכונית.‬
‫הם השתמשו בחומר מגיב במכונית ומצאו דם.‬
‫זה חומר מגיב שמאפשר לנו‬
‫לראות כתמי דם אפילו אחרי שנוקה.‬
‫השתמשתי בחומר המגיב כדי לראות אותם.‬
‫תיארתי לעצמי שיכול להיות‬ ‫שהיו עוד כתמים בסביבה,‬
‫ובאמת היו.‬
‫גם אישרתי שזה היה דם אנושי.‬
‫- דם (פרופיל גנטי של הקורבן מאושר) -‬
‫הם טענו שהייתה תקיפה‬ ‫והמשיכו לחפש דם במכונית.‬
‫וכפי שמתברר,‬
‫לא ניתן היה לאשר‬ ‫שהדם שהם מצאו ברכב היה של איזבלה.‬
‫הם ערכו בדיקת דנ"א‬
‫שלא הייתה חד משמעית,‬
‫אבל הצביעה על נוכחות דם של זכר.‬
‫אז מה קבע כתם הדם הזה?‬
‫שהיא הותקפה? לא!‬
‫זה לא היה הדם שלה.‬
‫לא הצלחנו להוכיח שהדם שייך לאיזבלה,‬
‫כי הוא מעורבב‬ ‫עם הפרופיל הגנטי של בן משפחה אחר,‬
‫אחד הבנים.‬
‫זה היה מעורבב עם הדם שלהם.‬
‫לאור מיקומו על מושב התינוק,‬ ‫סביר להניח שזה היה דם התינוק.‬
‫הם ניסו לקשור הכול ביחד.‬
‫"אז הוא עטף את ראשה בחיתול בד."‬
‫איפה ההוכחה?‬
‫"מצאנו חיתול בד עם דם."‬
‫"עשיתם בדיקת דנ"א?"‬ ‫"לא."‬
‫אז זו לא הוכחה.‬
‫- לאחר מכן, אנה ג'טובה‬ ‫לחצה על צוואר הקורבן -‬
‫ויש את החניקה.‬ ‫פציעות הצוואר של הקורבן אמיתיות.‬
‫חדר המתים הצליח למצוא סימני ציפורניים.‬
‫- חבורות התואמות אספיקסיה עקב חניקה -‬
‫אין להם הוכחה שהיא זו שחנקה את הילדה.‬
‫ראינו סימנים ברורים של חנק.‬
‫אבל במקרה המסוים הזה, יהיה קשה מאוד‬
‫לקבוע מי היד אחראית‬
‫לגרימת הסימנים האלה.‬
‫אם אתה מתכוון לשפוט שני אנשים‬
‫על מותו של ילד,‬
‫אתה חייב להיות מסוגל להצביע‬ ‫על מה שכל אחד מהם עשה.‬
‫מי זרק אותה? מי הרג אותה? מי הכה אותה?‬
‫מי עשה מה?‬
‫מה יש כדי להוכיח מי עשה מה?‬
‫כלום.‬
‫מפתה ליפול בפח של הקלישאה הקלאסית‬
‫של אם חורגת מרשעת שמשאירה את הסימנים האלה,‬
‫ואז פותרת את זה עם אלשנדרה,‬
‫כאילו שזה איזה סרט אימה על הילדה.‬
‫שאלתי את חוקר המז"פ,‬
‫"למה הראית בסרטון שהאם החורגת‬
‫"חנקה את הקורבן‬
‫"אם הרופא אומר שאי אפשר לאשר את זה?"‬
‫זו הייתה הבחנה, פשוט כך.‬
‫אלשנדרה נרדוני כוסס ציפורניים עד הבסיס.‬
‫לאנה, לעומת זאת,‬ ‫היו ציפורניים באורך רגיל‬
‫שיכולות להשאיר את הסימנים האלה.‬
‫כמובן, יש אנשים שמטילים ספק בכך,‬ ‫הם מקפידים לאתר כל טעות,‬
‫אבל לכל חקירה בעולם יש פגמים.‬
‫ואז אמרתי לחבר המושבעים,‬
‫"הדוח הזה נעשה‬ ‫על ידי המכון לרפואה משפטית בסאו פאולו,‬
‫אחד המכובדים ביותר במדינה,‬ ‫וע"י הוספיטל דס קליניקס.‬
‫אבל מר פודוואל,‬
‫שלא למד רפואה…‬
‫אף אחד בצוות שלו לא מבין ברפואה משפטית,‬
‫אבל הם אומרים לך שזה שקר.‬
‫"על מי היית מעדיף לסמוך כאן?"‬
‫יש הורים שחושבים‬ ‫שזה בסדר להפליק לילדים שלהם.‬
‫נניח שאחד ההורים האלה‬ ‫סוטר לילד שלו, הילד נופל,‬
‫מקבל מכה בראש ומת.‬
‫בהתחשב בהשערה הזו,‬
‫נניח שהאבא הזה חשב,‬
‫"לעזאזל! מה אני עושה עכשיו?"‬
‫ואז הוא מנסה לזייף תאונה.‬
‫פתאום המוח שלו מפסיק לעבוד,‬
‫הוא לא מצליח לחשוב בצורה ביקורתית,‬
‫לא מסוגל לחשוב על השלכות,‬
‫אז הוא פועל באופן אינסטינקטיבי, תוקפני.‬
‫יש לזה מונח בצרפתית.‬
‫"פולי אה דו."‬
‫שיגעון בשניים.‬
‫זה מאוד מאפיין את הזוג נרדוני ואת אחרים.‬
‫אז הם לא פסיכופתים.‬ ‫הם לא מתאימים לפרופיל הזה.‬
‫אנשים הם הרבה יותר מהפשע שהם מבצעים.‬
‫העניין הוא שאנחנו יכולים להוכיח‬
‫ששניהם לקחו חלק שווה בזה.‬
‫הם אחראים באופן שווה למותה.‬
‫ולא משנה איך אנשים מסובבים את זה,‬
‫הם לא יכולים להסיר את הזוג‬
‫מזירת הפשע בזמן הנפילה.‬
‫לא משנה איך נסתכל על זה,‬
‫אי אפשר למקם אותם במקום אחר בזמן הנפילה.‬
‫המשפט מגיע ליומו החמישי והאחרון‬ ‫ללא זמן סיום באופק.‬
‫לאחר צפייה במאבק ההגנה והתביעה,‬
‫חבר המושבעים יתאסף‬ ‫בחדר הסודי עם השופט, התובע ועורכי הדין.‬
‫הקהל שחיכה מחוץ לבית המשפט‬
‫אשר צפוי להקשיב להכרזת השופט‬ ‫על גזר הדין דרך המיקרופון‬
‫לא יקבל גזר דין זכאי היטב.‬
‫לשופט הייתה…‬
‫התעוזה‬
‫להציב מספר רמקולים ברחוב‬
‫רק כדי להקריא גזר דין בקול רם‬
‫מה שהיה אגרסיבי, בלשון המעטה,‬ ‫עוין נגד בני האדם האלה.‬
‫הוא שופט!‬
‫אנחנו מצפים להחלטת המושבעים‬
‫שתוכרז באמצעות מערכת שמע,‬
‫כדי שהקהל שעומד כאן מחוץ לבית המשפט‬
‫יוכל לשמוע את גזר הדין בזמן אמת,‬
‫בזמן שהשופט מאוריסיו פוסן‬ ‫יקריא אותו בבית המשפט.‬
‫האם התקשורת תקריא את גזר הדין שלי‬ ‫בשידור חי או תציג את גרסתה?‬
‫כל ערוץ יכול להמציא‬ ‫גרסה שונה למה שאמרתי.‬
‫כל זה נלקח בחשבון.‬
‫מדהים איך אנשים מסרבים לעזוב.‬
‫אנשים היו מעורבים רגשית בכל העניין הזה.‬
‫כל ברזיל ואני חיכינו להחלטה הזאת.‬
‫ואז, ברגעים האחרונים,‬
‫הייתי עם בעלי.‬
‫החזקתי את היד שלו, החזקנו ידיים‬
‫בזמן שחיכינו לגזר הדין.‬
‫השקט היה מורט עצבים.‬
‫כשהשופט פוסן הודיע שהם נמצאו אשמים,‬
‫אני לא יודעת איך לא שברתי את היד של בעלי.‬
‫אני גוזר עליהם בזאת כדלקמן:‬
‫אלשנדרה אלבס נרדוני‬
‫נידון ל-31 שנים, חודש ועשרה ימים של מאסר‬
‫בגין עבירת רצח נגד אדם מתחת לגיל 14,‬
‫עם שלושה גורמים מחמירים,‬
‫החמרה בשל העובדה שהקורבן היה צאצא,‬
‫ועוד שמונה חודשי מאסר‬ ‫בגין עבירת חבלה בראיות.‬
‫אני גוזר על הנאשמת‬ ‫אנה קרולינה טרוטה פיישוטו ז'טובה‬
‫עשרים ושש שנים ושמונה חודשי מאסר‬
‫בגין עבירת רצח נגד אדם מתחת לגיל 14,‬
‫עם שלושה גורמים מחמירים…‬
‫בכיתי, ובכיתי, ובכיתי,‬
‫כי זה היה…‬
‫הצדק שביקשתי במשך כל כך הרבה זמן.‬
‫ההרשעה של הרוצחים,‬
‫עליה הכריז השופט מאוריסיו פוסן‬ ‫בבית המשפט סנטנה,‬
‫הביא הקלה ורוגע‬
‫לאוכלוסייה זועמת‬
‫שהייתה צמאה לצדק.‬
‫צפיתי במתן גזר הדין בטלוויזיה.‬
‫הם שידרו את זה בשידור חי.‬
‫זה הרגיש כמו גמר המונדיאל.‬
‫איזבלה!‬
‫לא! זה לא היה רגע שיש לחגוג.‬
‫רק רציתי שהצדק ייעשה. וזה מה שקרה.‬
‫גזר הדין של 31 שנה עבורו,‬
‫ו-26 שנים עבורה שימח את אלה שצפו במשפט.‬
‫זה מעורר תקווה אצל כל הברזילאים.‬ ‫תקווה ואמון במערכת המשפט שלנו.‬
‫זה המעט שהם יכלו לעשות למען האמא.‬
‫אני אוהבת את זה! הנשמה שלי רגועה.‬
‫צדק!‬
‫רוצחים!‬
‫בזמן שהקהל צעק שם,‬
‫השקט העצוב באולם היה מחריש אוזניים.‬
‫האווירה הייתה מתוחה.‬
‫היה קשה לנשום, כי מי באמת ניצח כאן?‬
‫אף אחד לא חגג. אף אחד.‬
‫אף אחד לא חייך. לא בפנים.‬
‫גזר הדין שלהם ניתן לפני שנתיים.‬
‫אתה מאמין שערעור יכול לבטל את ההחלטה?‬
‫קשה להאמין במשהו במדינה הזאת.‬
‫אבל אני אמשיך להאמין.‬
‫אז יש לנו זוג שיש לו שלושה ילדים‬
‫שניים משלהם ואחד רק של האבא.‬
‫יש להם חיים שלווים.‬
‫יש סרטונים שבהם הם מטיילים בפארקים וכולי.‬
‫ואז יום אחד, הם מגיעים הביתה, עולים למעלה,‬
‫הם רבים, הם מכים את אחד הילדים,‬
‫הם משתמשים במספריים‬ ‫כדי לחתוך חור ברשת הביטחון,‬
‫והם זורקים את בתם מהחלון.‬
‫זה נחשב לסיפור הגיוני לחלוטין.‬
‫הם הרשיעו זוג וגזרו‬ ‫יותר מ-30 שנות מאסר עליו,‬
‫ו-26 עליה,‬
‫אבל הם לא יכולים להחליט מי עשה מה.‬
‫אין לי ספק‬
‫שהסיפור ששמענו לא באמת קרה.‬
‫אין לי צל של ספק.‬
‫אני אגיד את זה היום,‬ ‫ואתה יכול לשאול אותי בעוד כמה שנים.‬
‫זה היה המשפט הראשון‬ ‫והיחיד בתיק איזבלה נרדוני.‬
‫לא יהיה משפט נוסף.‬
‫- מאז 2008, אלשנדרה נרדוני‬ ‫ואנה קרולינה ז'טובה נותרו בכלא. -‬
‫- הם הכחישו את ביצוע הפשע. -‬
‫אם הם שמרו בסוד את השקר עד עכשיו,‬
‫אי אפשר שלא לתהות אם היה איזשהו הסכם‬
‫בין הבעל והאישה‬
‫שאפשר להם‬
‫לסבול את מעצרם‬
‫ואת ההשפעה של זה על כל המשפחה שלהם‬
‫ועדיין לשמור על טענות חפותם בנוגע לפשע.‬
‫אני מניח שאנשים ציפו שבסופו של דבר‬
‫האב או האם החורגת‬
‫יתוודו ויתארו את מה שקרה באמת.‬
‫הם רוצים‬
‫את המאסר הכי קצר שהם יכולים לקבל.‬
‫הם זוג צעיר.‬
‫עוד יישאר להם זמן לחיות אחרי שישתחררו.‬
‫מה נשאר מהאיש הזה?‬
‫כשהוא יעזוב את הכלא,‬ ‫הוא יסתכל במראה ויגיד, "אני רוצח?‬
‫"האם הרגתי את הבת שלי?"‬
‫איך הוא יכול‬ ‫להסתכל לבן שלו בעיניים ולהגיד,‬
‫"אבא שלך הרג את אחותך"?‬
‫אולי הדרך הכי הפחות דרמטית לעשות את זה‬
‫היא לראות את עצמך כקורבן של טרגדיה…‬
‫טרגדיה ענקית, של טעות משפטית.‬
‫כאילו אתה משלם על משהו שלא עשית.‬
‫ואז אתה נותן לעצמך כוח להמשיך הלאה,‬
‫בלי להביט לאחור, נכון?‬
‫אם למעשה הם אשמים, כפי שפסק הדין קבע,‬
‫זה מובן שהם יימנעו מלהודות,‬
‫כי הודאה באשמה‬ ‫תאבד להם כל אהדה שאולי נותרה כלפיהם.‬
‫הספק, נכון? שאולי הם היו‬ ‫קורבנות של אי צדק.‬
‫שניהם אשמים,‬
‫גם אם אשמתם נעוצה בשתיקתם.‬
‫בהחלט לא סביר שפשע כזה‬ ‫התרחש בלי שיתוף פעולה ביניהם.‬
‫כל הסיפור מעיד על שיתוף הפעולה שלהם.‬
‫מעולם, בהיסטוריה של הקרימינולוגיה,‬ ‫לא שמעתי‬
‫על זוג שהורשע,‬ ‫ואז הושלך לכלא ליותר מעשר שנים,‬
‫ולא רק שהמשיך לטעון לחפותו,‬
‫אבל גם נשאר ביחד.‬
‫מן הסתם, לשניהם‬
‫הייתה הזדמנות להשתחרר‬
‫אם הם היו מאשימים אחד את השני.‬
‫נותרנו עם שאלה.‬
‫האם האם החורגת‬ ‫תסכים לשלם על משהו שהיא לא עשתה?‬
‫נתקלתי בז'טובה, אביה של אנה,‬
‫בבית המשפט.‬
‫נתקלתי בו במסדרון ואמרתי,‬
‫"מר ז'טובה, תגיד לה להתוודות.‬
‫"תגיד לה להתוודות."‬
‫הוא אמר, "גברת רוזה, אמרתי לה,‬
‫"אבל הם לא נותנים לה.‬
‫"הם לא נותנים לה."‬
‫הוא אמר לי את זה, שמעתי את זה באוזניי.‬
‫התעללות כלכלית היא היבט חשוב בתיק הזה.‬
‫זה לא משהו ששומעים עליו‬ ‫לעתים קרובות, אבל זה קיים.‬
‫החלטותיה של אישה זו כפופות לשליטה כלכלית,‬
‫כשאפילו רכישה של תחבושות היגייניות‬ ‫דורשות ממנה לבקש כסף.‬
‫זה משפיל מאוד לכל אישה‬ ‫אם אין לה עצמאות בדברים כאלה.‬
‫ללא תמיכה כלכלית,‬
‫אין לה יכולת אפילו‬ ‫להרשות לעצמה עורך דין פרטי‬
‫או לספק את רווחת ילדיה.‬
‫ההחלטה להישאר יחד כזוג כרוכה במספר גורמים.‬
‫אף אחד לא תמים מספיק‬ ‫כדי לחשוב שאחרי 14 שנה,‬
‫הם עדיין חיים באגדה רומנטית.‬
‫ביוני 2023, אנה קרולינה ז'טובה‬ ‫שוחררה על תנאי והשתחררה מהכלא‬
‫כדי לרצות את שארית מאסרה במעצר בית.‬
‫מאז 2019, אלשנדרה ממשיך לרצות מאסר על תנאי‬
‫עם הטבת חופשות מזדמנות.‬
‫טוב, אחרי…‬
‫שאיזבלה נפטרה, אחרי המשפט…‬
‫הייתי צריכה התחלה חדשה בחיים.‬
‫אני מודה לאל שנתן לי‬ ‫את ההזדמנות להכיר את בעלי הנוכחי,‬
‫שהוא אדם נפלא.‬
‫הוא קיבל את הסיפור שלי.‬
‫הוא נכנס איתי למערכת יחסים‬
‫בידיעה שזה לא יהיה קל.‬
‫ובניתי את חיי מחדש איתו.‬
‫איתו,‬
‫חוויתי את האושר של האמהות שוב.‬
‫זה היה החלום שלי.‬
‫תמיד רציתי להיות שוב אמא.‬
‫זו הייתה מטרה שהצלחתי להשיג.‬
‫זה היה היריון מאתגר מבחינה נפשית.‬
‫ברגע שנכנסתי להיריון,‬
‫הכול עלה וצף בחזרה.‬
‫ההיריון עם מריה פרננדה היה קצת יותר קל‬
‫אחרי שילדתי את מיגל.‬
‫היום, אני לא‬
‫אמא‬
‫ששמה את הילדים שלה בבועה.‬
‫אני לא מניחה על הכתפיים שלהם‬
‫את הנטל של להיות אחים‬
‫של מישהי שסבלה כל כך הרבה.‬
‫במשך זמן רב, הייתי נכנסת למיטה,‬
‫והייתי חושבת לעצמי, "אני רוצה…‬
‫"לפגוש אותך שוב, בעולם הזה או במקום אחר."‬
‫- איזבלה -‬
‫"הבטחתי לך משהו, וקיימתי.‬
‫"עכשיו זה הזמן להתחיל מחדש."‬
‫- משפחות נרדוני וז'טובה‬ ‫סירבו להתראיין לסרט הדוקומנטרי הזה -‬
‫- מבוסס על הספרים‬ ‫מאת אילנה קסוי ורוז'ריו פגנן -‬
‫תרגום כתוביות: שלומית בכר‬