Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Politiet, det er alarmcentralen. -Åh gud!
Der er en indbrudstyv i bygningen! Han smed et barn ud!
Fra hvilken adresse… Jeg mener, sal?
Fra sjette sal. Jesus Kristus! De smed et barn ud.
Der er en indbrudstyv i bygningen. Åh gud!
Kære Gud.
-For Guds skyld! -Jeg registrerer hændelsen.
-Kan I høre mig? -Jo, jeg kan. Hjælpen er på vej.
Pigen blev fundet på plænen.
Sikkerhedsnettet i Isabellas soveværelse blev
blev skåret itu med kniv og saks.
Vi plejede at tænke "Det er vores livs kærlighed.
De har smidt vores livs kærlighed ud gennem et vindue."
…i forventning om at høre udtalelser fra faren og stedmoren.
De var i lejligheden.
Det er politiet sikker på.
Folk så deres egne kære i det offer.
Jeg havde aldrig set en sag, der rørte den offentlige mening sådan.
-De lavede det til et cirkus. -Hvad fanden!
Retfærdighed!
De ved alt.
Men det er ikke sandt i dette tilfælde.
Vi ved ingenting.
Det var atypisk, ikke som noget, politiet havde mødt før.
Moren forlod pigen i live og hentede hende død.
De fabrikerede fakta for at berolige samfundet.
Hvad skete der med beviserne?
Hvem dræbte Isabella Nardoni?
Den perfekte forbrydelse findes ikke, selvom den er overlagt.
Løgne afslører sig selv.
Pas lige lidt på!
Vores retssystem var ikke klar til en sag med så stor betydning.
Så begyndte politiet at efterforske, nyhederne kom ud,
og det var den ene chokerende kendsgerning efter den anden.
MORDET PÅ 5-ÅRIGE ISABELLA NARDONI
-Det er så sødt. -Så mange billeder af dig.
-Se, Gi. Jer begge to. -Skt. John's festival.
Jeg er Isabellas niece. Fire måneder ældre end hun var.
GIOVANNA OLIVEIRA ISABELLAS KUSINE
Nu kommer tårerne.
Vi var altid sammen.
Vores forældre fik os, da de var så unge,
så vi havde faktisk kun hinanden.
Jeg var meget roligere end hende.
Hun havde en stærkere personlighed.
Hun var mere…
-Ophidset. -Ja, nemlig.
Jeg var mere afslappet og roligere.
Hun kæmpede for det, hun ville have, mens du…
Jeg havde lettere ved at acceptere et nej.
Jeg var 17, da jeg blev gravid. Jeg gik stadig i skole.
Vi blev målløse.
-Min bror, som er hendes far… -Min far.
havde gjort sin partner gravid kort før.
Jeg var så glad for at få et barnebarn Vi kendte ikke kønnet dengang.
Så hørte vi om Carolina.
Det var anderledes, for Carolina var kun 17.
Vi blev skilt, da hun var 11 måneder gammel.
I løbet af de næste fire år havde vi vores op- og nedture.
I starten var vores forhold
typisk for skilte forældre.
Vi havde det okay, men det blev sværere, efter han mødte Jatobá.
Vi talte ikke så meget sammen,
men jeg bemærkede, at hun blev mere moden, efter hun fik sine børn.
Isabella elskede sine søskende så højt.
Hun nød at være sammen med dem.
For en mor, der lader sit barn tilbringe weekenden hos sin far,
er det rart at vide, at de elsker deres søskende.
Hun skulle være en del af det.
De var en del af hendes liv, så hun skulle opleve det.
Mit sidste minde om hende…
Den fredag var hun hos sin far.
29. MARTS, 2008 SÃO PAULO
Ulykkesdagen havde været
en ellers ret almindelig dag.
Det var en lørdag. Jeg hang ud med nogle venner.
Vi var til en grillfest, og min telefon ringede.
"Mor, Isa har været i en ulykke."
"Hvad mener du?" "Hun faldt ud af bygningen."
"Hvor?" "Hun er hos Alexandre."
"Hun faldt, hun faldt."
Der var tåget den aften. Alt var stille.
Så begyndte vi at høre larm i nabolejligheden.
Da vi gik i seng, hørte vi et par skændes.
Det var et hurtigt skænderi, 15-20 minutter,
og så blev der stille igen.
Lige efter det,
hørte vi nogen i stueetagen.
De råbte,
"De smed Isabella ud! Hjælp! De smed Isabella ud!"
Jeg sagde, "Lad os gå nedenunder og se, om vi kan hjælpe."
Jeg gik hen mod Isabella. Hun lå der på græsset.
Den tonede indgangsdør var lige bag os.
Da jeg gik på hug for at se, om hun havde en puls,
kom Alexandre Nardoni ud ad døren.
Han sagde, "Der er en fyr i min lejlighed. Han smed hende ud ad vinduet."
Han sagde, at nogen i hans lejlighed havde smidt barnet ud gennem vinduet.
Og han sagde, at denne person havde en sort skjorte på.
Portneren havde sort på.
Vi tog tøj på og tog afsted.
Det føltes som en evighed.
Vi var fem minutters kørsel væk, men det føltes som fem timer.
Vi bad på vej derhen,
for vi kunne ikke forestille os, hvad der skete.
Vi vidste ikke, hvad der var sket.
Ved ankomsten var det et rod. En masse betjente.
Min mand prøvede at køre ind, men politiet tillod det ikke.
Så jeg sprang ud af bilen og løb ned ad gaden.
Jeg husker, at jeg steg ud af bilen, mens den stadig kørte,
jeg åbnede døren og løb derhen.
Da jeg ankom, lå hun på jorden.
Hun trak vejret langsomt.
Jeg var overhovedet ikke interesseret i, hvad der var sket.
Jeg ville bare have, at hun fik hjælp så hurtigt som muligt.
Så jeg forlod ikke hendes side, ikke et sekund.
Jeg var faktisk lidt lettet, fordi hun stadig trak vejret.
Alexandre Alves, 29 år gammel, kom hjem med Isabella,
hans nuværende kone, en treårig og en elleve måneder gammel baby.
De kom ind gennem denne garageport. Det var koldt den aften.
Lige efter han parkerede, ifølge vores kilder,
tog han den 5-årige op til deres lejlighed,
på sjette etage i bygningen.
Den nye bygning er sikret og har sikkerhedsnet for alle vinduer.
Et øjeblik efter kom han, ifølge disse kilder,
nedenunder igen for at hente de andre børn,
og pigen blev fundet lige her på plænen.
Jeg prøvede at komme ind i ambulancen
for at blive ved hendes side, men de lod mig ikke komme ind bagi,
så jeg satte mig foran.
Jeg husker, jeg sad i ambulancen
og kørte fra stedet.
Så vidt vi vidste, på det tidspunkt,
var det bare et uheld.
Jeg krammede min datter,
da lægen kom og talte med os.
Det tog ikke lang tid,
før de kom ud for at fortælle os, at hun ikke havde overlevet,
og at vi kunne gå ind på stuen.
Desværre tog det ikke lang tid.
Overhovedet.
Så faldt vi fra hinanden.
Carolina gled ned på gulvet.
Så jeg gik hen til min datter og holdt om hende.
Hun så på mig og sagde, "Mor, hvorfor skete det her for mig?"
Jeg havde ingen ord. Hvad kunne jeg sige til min datter?
Hun havde mistet sin datter.
Jeg kunne kun sige, "Skat, vi må lade hende gå,
så hun kan komme videre."
Da jeg endelig indså, at hun ikke havde klaret det,
kunne jeg kun hviske i hendes øre,
"Gå i fred.
Jeg tager mig af alting her."
Det var mine sidste ord til hende.
Så begyndte politiet at efterforske sagen,
og nyhederne begyndte at komme ud,
og det var en overraskelse efter en anden, det ene chok efter det andet.
POLITI
Her hos São Paulos politi har der været stor aktivitet
eftermiddag og aften.
Mange journalister venter i forventning på
at høre Alexandres og Carolinas udtalelser.
Jeg var på vagt,
da vi modtog nyheden om, at et barn var faldet fra forældrenes lejlighed.
Det var de oplysninger, jeg fik.
ROGÉRIO PAGNAN JOURNALIST
Først var alle usikre på, om det var en forbrydelse,
et drab, noget af den slags,
eller et tilfældigt fald.
Dengang var der mange nyheder om børn,
der, når de var alene, var faldet ud fra vinduer.
ET NYT BARN FALDER UD
BARN FALDER UD AD VINDUE
BARN FALDER UD AD ET VINDUE I PERDIZES
De bad mig om at tage til station 9,
og, under en pressekonference
med Calixto Calil Filho, fik jeg oplysninger om,
at der var en mistanke, mod familien,
om et mord.
Et 5-årigt barn…
CALIXTO CALIL FILHO POLITIDIREKTØR
blev, omkring 23.30 i går aftes,
smidt ud fra sjette sal af en beboelsesejendom.
Det var ikke et uheld.
Nogen skar sikkerhedsnettet op
og smed hende ud derfra.
Det er umuligt for en 5-årig at skære i et net og hoppe ud
på det tidspunkt af natten.
Især da hun ifølge faren sov, da han bar hende op.
Hun havde allerede sovet på hans skød.
Så det indikerer drab,
fordi nogen skar sikkerhedsnettet op og smed hende ud.
På det tidspunkt
troede jeg, det var et uheld, uanset hvad der havde sket.
Men så sagde de, at vi skulle tage på politistationen.
Hvad skulle jeg på politistationen?
Hvad mener du med politistationen? Hvorfor?
Skal vi gennemgå alt det her? Det var et uheld!
En ulykke.
STATION 9
Jeg var på vagt den lørdag aften.
Min vagt begyndte klokken otte, og lige efter midnat
kom en politibetjent ind og meldte om hændelsen.
Først sagde han, "Der var et indbrud i en bygning,
og under indbruddet blev et barn smidt ud fra sjette sal."
Politiet vil bede faren og stedmoren om et udsagn.
Politiet spurgte dem,
om de nogensinde havde fået trusler, om de havde fjender,
om nogen ville skade dem eller barnet.
De talte hele tiden om portneren,
så jeg begyndte at undersøge hans liv,
hans baggrund, for at finde ud af, hvem han var.
Især på grund af mistænksomheden over for ham.
Jeg ringede til ejendomsadministratoren, en af bygningens beboere.
PORTNER
Jeg sagde, at en pige var faldet.
Først troede jeg, hun var faldet ned fra en altan.
Jeg vidste intet dengang.
Og jeg bad ham ringe til en ambulance og politiet.
Han gjorde, hvad alle ville have gjort i den situation.
Han ringede til ejendomsadministratoren.
Han kom derhen og bekræftede, at det var sandt.
Da jeg kom frem, var der mange mennesker,
masser af civile og politibetjente.
Jeg gik op og tjekkede lejligheden.
Der var ingen tegn på indbrud.
Så gik jeg ind i stuen, og så nogle bloddråber,
så jeg havde allerede fundet et spor.
Der var sket noget i den lejlighed.
Før offeret blev smidt ud af vinduet,
var der sket noget inde i lejligheden.
På det tidspunkt kunne jeg ikke vide, at blodet var Isabellas.
Jeg havde ikke set hende, så jeg vidste ikke, hvem der blødte.
Vores pligt er at foretage en grundig undersøgelse af scenen
og lede efter blodpletter
eller andre spor, der vedrører det retsmedicinske.
Lejligheden var rodet,
men det var ikke noget usædvanligt.
Intet var ødelagt,
intet stod forkert, som vi typisk ser i mord.
Det var ikke som et typisk mord eller indbrud.
Det var bare et rodet hjem.
Bevismaterialet tydede på,
at dette ikke var et indbrud, men et mord.
Der var blod på stedet, og der var ingen tegn på indbrud.
Stedet var ikke vendt på hovedet, og der var ingen beviser for kamp,
at nogen forsøgte at flygte, eller at parret havde sloges.
Vi fik at vide, at denne mand er barnets far.
Han giver her sit udsagn,
og vi bringer dig denne eksklusive optagelse.
Da de kom med deres udtalelser, spurgte jeg dem,
"Giver det mening?
Ville en tyv smide et barn ud ad vinduet?"
Jeg stillede dem disse spørgsmål,
så vi kunne nå frem til en mere sandsynlig hypotese om,
hvad der var sket.
Du ser denne eksklusive optagelse.
Anna Carolina, stedmoren, en ung kvinde.
Hun lader til at være bange. Hendes ansigt er ret anspændt.
Først var det bare en almindelig sag.
Den første dag fremhævede aviserne det ikke så meget.
Interessen øgedes så.
ISABELLA
Jeg tog til begravelsen søndag,
da en tv-kanal ringede til mig.
For en almindelig familie som min sker det kun på tv.
Pludselig var jeg på tv. Det var min familie på tv.
30. MARTS, 2008
…vel vidende, at min datter ikke ville få chancen for at læse, skrive, studere…
at blive 15,
have drømme, gå på universitetet.
Det ville ikke ske.
Vi må være der for hinanden.
Vi kan ikke undgå at mærke slaget, men vi prøver at støtte hinanden.
ISABELLA VORES LILLE STJERNE
Vi taler om en forbrydelse mod et barn,
og den slags forbrydelse rører folk.
Det skete for en middelklassefamilie.
Konteksten af forbrydelsen fangede folks øjne.
-Tak. -Vi læste sammen i fjerde klasse.
Så vi håber, at det er…
Jeg kunne ikke gå fra huset.
Fordi tv-journalister, radiojournalister eller avisjournalister
camperede uden for mit hus,
dag og nat.
Undskyld, jeg forstår, det er dit job, men jeg vil hellere være alene.
De sagde, pigen faldt,
men som en erfaren betjent køber du den ikke. Vel, hr. Calil?
Vi står overfor en kompleks sag.
Vi er meget forsigtige.
Vi tjekker alle oplysninger,
alle der er nævnt,
enhver der blev set af nogen, der gjorde noget i bygningen.
Kriminalteknikeren ankom først.
Så snart han anede uråd, kontaktede han mig.
Jeg fik at vide, at det var et røveri med drab.
Altså berigelseskriminalitet. Jeg tager derhen.
"Vent, hvad er historien?"
"Forældrene efterlod hende sovende i lejligheden
og hentede de andre børn i bilen.
Da de kom tilbage, lå hun der.
Hun var blevet smidt ud af vinduet
og blev fundet ved siden af vagthuset."
"Blev hun angrebet?" "Nej, de sagde, hun ikke blev."
Okay, men hvis hun ikke blev angrebet, hvorfor er der blod
ved lejlighedens hoveddør?
Den blodplet var lige ved døren,
hvilket indikerer, at den stammede udefra.
Det var det første, der fangede min opmærksomhed.
Pigen blev såret udenfor.
Der var meget vasketøj i vasken
og i vaskemaskinen,
men jeg bemærkede en spand
med en klud i, der lignede en stofble.
Den var lagt i blød.
Jeg sagde, "Så meget tøj her, og kun en spand?"
Så vi tog den ind.
Og det viste sig, at der var blod på kluden.
RETSMEDICINSK POLITI
Den første kontakt med sagen skete tidligt om morgenen.
Lighusets reception ringede og sagde,
at en politibetjent ville stille os spørgsmål om en sag.
Om en ny sag.
Og…
Han ville vide, om der var sår på liget,
der kunne have blødt nok
til at forårsage blodpletterne på stedet.
Faktisk havde hun et sår i panden
forårsaget af en spids genstand.
Det efterlod et lille sår på hendes pande.
Der var ansigts- og neglecyanose
der sammen med mærkbare nakkeskader, var i tråd med kvælning.
Beviserne pegede stærkt på kvælning.
RETSMEDICINSK INSTITUT
ISABELLA DE OLIVEIRA NARDONI
Dødsårsagen blev bestemt til at være multiple traumer
og mekanisk kvælning på grund af strangulation.
Efter faldet, døde hun ikke med det samme. Hun var i live i lidt tid.
Hun var allerede skadet og led af alvorlig kvælning,
som uundgåeligt ville medføre døden.
Hun havde adskillige mærker på sin krop
hvilket tyder på, at hun var blevet kvalt, før hun blev smidt ud.
POLITI
Da Alexandre talte med mig, spurgte han først,
"Fangede I tyven?"
Over 30 betjente blev kaldt ind til tjeneste den nat
fordi en indbrudstyv havde brudt ind
og smidt pigen ud ad vinduet.
Naturligvis satte politiet afspærringer op omkring blokken
og afhørte omgivelserne for at finde den formodede angriber.
Der manglede intet, var ingen beviser på et indbrud,
og ingen havde set en person tage elevatoren ned.
Da vi kom til hospitalet,
ville Alexandre tale med mig.
Han sagde, "Rosa, hun var så glad…
Den tyv smed hende bare ud."
"Hvad taler du om?"
Da jeg kom ankom, var døren brudt op.
"Hvad mener du? Hvorfor skulle han smide hende ud?"
Han opførte sig som en løve i et bur. Gik ophidset frem og tilbage.
"Jeg så tyven. Han havde sort t-shirt på.
Han brød døren op."
Jeg sagde, "Hvorfor kæmpede du ikke med ham?
Hvorfor sloges I ikke?" Så skiftede han emne.
POLITI
De havde samme tankegang.
Som om de havde øvet det.
Hun lagde mærke til at den historie, parret fortalte
var temmelig underlig,
fordi den rækkefølge, de fortalte tingene i,
matchede ikke med vidnernes beretninger.
Han var mere bekymret for at tilføje nogen til gerningsstedet
og bebrejde denne person for sin datters død
end at løse forbrydelsen.
Han spurgte ikke,
han havde kun oplysninger, han prøvede at overbevise mig om.
Det var underligt.
Hun bemærkede nu, at pressen er her. Hendes advokat prøver at skjule ansigtet.
Nu forlader hun lokalet.
Men vi har allerede filmet.
Hvad skete der? Ankom de sammen?
Det er op til politiet at afgøre. Politiet gør deres arbejde.
Vi forsøger at hjælpe med afhøringerne.
Vi ved ikke, hvem der gjorde det.
Parret ankom på politistationen
med et hold advokater, lige fra starten af.
De havde allerede udarbejdet en fuldmagt
til at forsvare parret.
Det fangede vores opmærksomhed.
Når der er en meget omtalt sag der tiltrækker mange reportere,
står der typisk en flok og råber,
"Morder! Retfærdighed!"
Og jeg kan huske en kvindestemme.
"Morder! Morder!"
Jeg så mig om og sagde, "Civile? Så sent? "
Men det var ikke en civil, men vagtchefen,
der råbte ad dem.
Jeg så på intet tidspunkt, at vagtchefen sagde det,
og jeg havde ikke tid til
at holde øje med, hvad der skete uden for efterforskningen"
Vi har bevægelse. Det er Alexandre og Anna Carolina.
Mange mennesker. Ikke skubbe.
-Af vejen! -Stort ståhej.
Bloker ikke bildøren! Væk!
Sikke et postyr.
Skub ikke. Få et billede af bilen.
Tjek det her. Foran bilen.
Alexandre og Anna Carolina er på vej væk.
De kom tilbage! Her!
De kommer ud. Det er Alexandre.
Først pegede Ana Carolina de Oliveira ikke fingre på nogen.
MOR OG BEDSTEFAR FORSVARER FAR OG STEDMOR
Jeg havde ingen grund til at tvivle.
Min familie overvejede det ikke engang.
Heller ikke jeg.
Folk sagde, "Han gjorde det!"
Og vi sagde, "Nej.
Han kan være kold af og til,
men han ville aldrig myrde sin lille pige.
Fordi han elskede Isa, og Isa elskede ham."
Hvis jeg var pigens mor,
pigens bedstemor,
ville jeg bede til, at det var en anden.
ILANA CASOY KRIMINOLOG
Jeg ville ikke engang forestille mig,
at pigens far kunne blive involveret.
Vicechefen ankom med parrets advokater.
Hun afslørede ikke, hvad der blev diskuteret,
men forsikrede, at det ikke var officielt.
Jeg kan ikke afsløre noget.
-Er det fortroligt? -Ja.
At efterforske en forbrydelse, hvor den mistænkte er tæt på ofret, er delikat.
Det kræver tre gange så meget ansvar.
Der er ikke plads til fejl.
Du kan ikke fejlagtigt sigte en far eller mor
eller nogen, der er tæt på ofret.
Hvis den person viser sig at være uskyldig, er de også et offer, de lider.
Vi kan ikke begå den fejl at beskylde en far
for at dræbe sin egen datter uden at være helt sikker.
Jeg kan afsløre, at efter at have samlet alle beviser,
kan vi se visualisere 70% af det, der skete den dag.
Efter to-tre dages efterforskning havde jeg nok beviser på,
at de løj.
Og en, der smider sin egen datter ud ad vinduet,
er i stand til at stikke af, helt sikkert.
POLITI
Forstå venligst, at det er en meget alvorlig forbrydelse,
der involverer hårdt arbejde.
Politichef Renata er helt dedikeret til denne sag.
Hun har næsten ikke sovet de sidste tre dage,
så vi lukker ikke sagen tidligere
end de 30 dage, loven bestemmer.
Da alt skete, ringede jeg til politichef Renata.
Og hun sagde, "Jeg er helt sikker.
Parret gjorde det."
Politiet anmoder om midlertidig anholdelse af Isabellas far og stedmor.
Folk råber, "Morder." Han er bange, men han går nu.
Der er Alexandre.
Alexandre, er du uskyldig?
Jeg er uskyldig.
Hvorfor sker dette, Alexandre?
Tilbage!
Alexandre siger, han er uskyldig.
Betjentene beskytter ham.
Folk råber stadig, "Morder."
Alexandre bliver beskyttet af politibetjente.
Han prøver at komme ind i bygningen.
Det er vildt det her.
Folk jagter ham, han løber rundt om stationen.
Her… Han går ind.
Jeg ville sige, at sagen var meget risikabel.
Hvis de aldrig fandt nok tekniske beviser,
der kunne bekræfte mistanken, som politiet havde siden begyndelsen,
ville det blive til en skandale.
Nogle gange, lige fra starten af en efterforskning,
er det ønskede resultat allerede fastslået.
Du må vurdere alle elementer
der er indsamlet af politichefen
under hele efterforskningen
for at nå frem til en konklusion.
Du kan ikke opgive denne forudsætning for at opbygge en efterforskning.
Pressen skal være hurtigt ude. Den fungerer inden for en kort tidsramme.
Så når en forbrydelse sker,
ønsker den straks at vise en gerningsmand.
Når domstolene, såvel under efterforskningen,
som under retssagen,
prøver at følge med pressen for at give svar,
bliver det skidt.
Jeg skal overholde den brasilianske lov.
Den sikrer, hvordan parterne kan indsamle beviser,
og, så vidt, peger beviserne på de tiltalte.
Under det første interview, jeg gav,
få dage efter forbrydelsen,
spurgte reporteren mig, hvilken straf jeg ville kræve for de tiltalte.
Og jeg svarede, "Efterforskningen pågår stadig.
Vi ved ikke, om vi vil rejse sagen,
om der vil være en retssag, og slet ikke, om de bliver dømt skyldige,
men du spørger mig allerede hvilken straf, jeg vil kræve?"
Et ugeblad proklamerede på forsiden, "De gjorde det."
"De gjorde det" er en fordømmende sætning.
…Nardoni-sagen. Og hun er virkelig dygtig.
-Alexandre Nardoni… -Alexandre og Anna Carolina vil vidne…
Moren, efter alt, hvad hun gik igennem under efterforskningen…
Folk talte om forbrydelsen hele tiden.
I supermarkedet, på barer. Folk talte hele tiden om det.
Retfærdighed! Retfærdighed!
Isabella blev smidt ud fra sjette sal.
Retfærdighed. De må ikke gå fri.
Folk så det, som var det en sæbeopera.
Tror I virkelig, at en bange femårig
ville have tålmodighed til at finde en saks frem
til at klippe sikkerhedsnettet og så hoppe ud?
Hvad fanden?
Mit liv vendte på hovedet.
Med hver ny åbenbaring spurgte jeg mig selv,
"Hvad sker der i mit liv?"
Eksklusive optagelser.
Supermarkedet har optaget Isabellas sidste øjeblikke i live.
Du ser alt, der skete i butikken.
Det her er aldrig set før.
LEDE SKUESPILLERE
MONSTERFORÆLDRE
Mordere! Mordere!
Offentligheden har været vilde
RICARDO MOLINA RETSMEDICINSK EKSPERT
…efter tragedier
siden Grækenland.
Vil Anna Carolina Jatobá og Alexandre Nardoni flygte fra landet?
Retfærdighed! Retfærdighed!
Retfærdighed!
Hvem dræbte Isabella?
Det hele gik bare i selvsving.
Det var på tv døgnet rundt.
Jeg var på tv hele tiden.
I løbet af weekenden gav tre vidner, der boede i bygningen
deres forklaringer angående Isabellas død.
Jeg talte med en sygeplejerske,
der mente at høre lyde fra en byggeplads,
der kunne fungere som den perfekte flugtvej.
Jeg spurgte…
ROGÉRIO PAGNAN JOURNALIST OG FORFATTER
…bygningsarbejderne, om de havde set noget underligt.
De sagde, "Nej, men nogle sover her i løbet af ugen,
så måske ved de noget."
Formanden bekræftede telefonisk oplysningerne med
den første arbejder, der kom om søndagen.
Hej, Gabriel.
FORMAND
Hør, var der et indbrud her i søndags?
Så den var åben?
Ingen tog noget, men de åbnede porten?
Den var åben.
Han sagde, at da han ankom om morgenen,
om søndagen,
så han, at porten var brudt op.
Træpladen var ødelagt her.
Det skulle være fastspændt som de andre.
De er sømmet sammen,
men denne blev ødelagt, så nogen kunne komme igennem.
Intet blev taget,
men formanden viser os, hvor let det er at komme ind i bygningen.
Han sagde, "Nogen havde rodet i vores ting.
Jeg vidste, at nogen var brudt ind."
-Var du der den aften, Gabriel? -Nej.
BYGNINGSARBEJDER
Jeg er der ikke i weekenden.
Hvad sagde politiet?
Den artikel var lige blevet offentliggjort,
og politiet skulle beslutte, om de skulle løslades eller ej.
Så de tog bygningsarbejderen med på politistationen.
Han ankom til stationen, mødte politibetjente, og alt tyder på,
at han blev presset til at ændre sin historie.
Så tog de ham til journalisterne, og han sagde "Jeg sagde ikke noget.
Porten var ikke brudt op. Intet skete."
Jeg ved intet. Jeg ved intet om et indbrud.
-Brød en indbrudstyv ind? -Nej.
-Brød nogen ind? -Nej.
-Blev du afhørt? -Nej.
-Ikke? Hvad sagde du? -Nej.
Intet blev stjålet, og ingen brød ind.
-Så der var ingen? -Nej.
Problemet var, at politiet ikke efterforskede dette spor.
Hvis de havde efterforsket, havde de fundet den, der brød ind.
Det var overbetjent Messias og to andre betjente.
Over 30 politibetjente kørte over til stedet,
og de foretog en efterforskning som sædvanligt.
Hvorfor havde politiet ikke oplysninger om,
at de brød ind på stedet den aften?
Fordi overbetjenten ikke inkluderede det i sin rapport.
Hvad er nemmest her?
Man presser en analfabetisk, bange person, og siger,
"Hør, fra nu af benægter du alt."
Og det gjorde han.
RETTEN SKAL BESLUTTE OM FAR OG STEDMOR SKAL LØSLADES
APPELRETTEN VIL TRÆFFE AFGØRELSE ANGÅENDE VARETÆGTSFÆNGSLING
RETTEN FASTSLÅR, AT VARETÆGTSFÆNGSLING IKKE KAN BASERES PÅ MISTANKE ALENE
Kl. 14.30,
efter en uge, kommer Alexandre ud af fængslet.
Gudskelov.
Specialstyrker eskorterede parret til lægetjekket,
hvorefter de blev løsladt.
Det var der, jeg mødte dem.
Det overraskede mig, at de begyndte at grine.
De begyndte at tale, som om intet var hændt.
Jeg spurgte manden,
"Hvorfor griner du? Din datter er død."
Parret skal eskorteres til et sikkert sted.
Vi anslår, at de ikke udgør nogen risiko eller fare.
18. APRIL, 2008
Den dag parret blev bragt ind til afhøring på stationen,
var stedet helt omringet
af journalister, kamerafolk,
fotografer og helikoptere.
De gjorde også noget, jeg aldrig havde set før.
De planlagde parrets afhøring til at foregå den 18. april,
hvilket ville have været offerets fødselsdag.
Tillykke med fødselsdagen Tillykke med fødselsdagen
Jeg planlagde afhøringen på den dato
udelukkende ved et tilfælde.
Den, der tror, det var bevidst,
tager fejl, for det var det ikke.
Det var en bevidst strategi, vil jeg tro…
POLITICHEF
…for at ryste dem. Det er en forhørsteknik.
Meget almindeligt.
Har du hørt om, "God betjent, dårlig betjent"?
Selv børn ved, det findes.
Det var ikke noget, der blev gjort diskret.
De offentliggjorde det.
De installerede endda toiletvogne foran stationen,
så publikum nærmest kunne deltage i
at presse parret til at tilstå.
De var der i over 20 timer,
og de tilstod ikke.
Under afhøringen nægtede Alexandre Nardoni og Anna Carolina Jatobá
at de var involveret i Isabellas død.
Parrets beskrivelse af forløbet
og detaljerne om deres ankomst til bygningen
om natten den 29. marts, stemmer ikke overens med
vidneudsagn og retsmedicinske beviser.
Alexandre Jatobá, far til Anna, som er Isabellas stedmor,
tvivler ikke på parrets uskyld.
Hun sagde, "Hvorfor sker det her?"
Jeg sagde, "Vær stærk."
ANNAS FAR
"Alle gennemgår problemer i livet, men vi skal nok bevise din uskyld."
-Hvad er din største frygt? -Ingen. Jeg er meget selvsikker.
De gjorde det ikke, og det vil vi bevise.
ALEXANDRES FAR
-Hvad hvis politiet beviser det? -Jeg ved ikke, hvad de vil sige.
Hver dag siger nogen, at der kommer en ny afgørelse,
men vi må vente.
Det nytter ikke at spekulere.
Den arrogante opførsel af Alexandres far
og hans families bestræbelser på at være i rampelyset
blev nok fortolket som, "De er magtfulde,
så de slipper af sted med det."
Det hørte jeg ofte.
"Vil de blive anholdt med alle de penge, de har?"
Faren og bedstefaren er også forsvarsadvokater.
Skatteadvokaten Antonio Nardoni
er altid rolig og beroligende, og han har taget ledelsen.
Der var noget ved Alexandre…
den måde han så ud på, det lidt arrogante blik i hans øjne.
Jeg havde det indtryk, at han altid tænkte,
"Gør hvad du vil. Min far ordner det her.
Jeg er i sikkerhed, min far redder mig."
På trods af sin alder opførte han sig ikke som voksen.
Faren håndterede alt,
alle hans sager, konflikter, parrets skænderier.
Selv lejligheden, han boede i.
Intet blev købt for hans egne penge,
for han havde ikke råd til det.
Selv indretningen blev besluttet af faren.
Intet var hans. Alt var hans families.
Han kunne forkæle sig selv med det, så længe han var artig.
Alexandre vidste intet om Isabellas daglige rutine.
Han kendte ikke hendes lærers navn, hendes børnelæge.
Han betalte børnebidrag, fordi retten beordrede det.
Så når man ser på dette barns far, Alexandre Nardoni,
har han en lang historie med mislykkede forsøg
på at være den perfekte søn for den familie.
Han havde en historie med aggression,
selv mod sin kone og endda mod Isabellas mor.
Han blev mere aggressiv med tiden.
Tal med os!
Tal med pressen.
Alexandre?
Alexandre? Hvordan har dine børn det?
Det eneste, jeg husker, er en gammel politirapport
Ana Carolina Oliveira anklagede ham
for at han havde truet hende, da Isabella var 16 måneder gammel
fordi Ana havde indskrevet Isabella i en børnehave uden hans samtykke.
Vi måtte indgive en anmeldelse, fordi han truede mig.
Han ville dræbe mig.
Ja. Han sagde, han ville dræbe mig.
KØREKORT NAVN: ALEXANDRE ALVES NARDONI
Han har måske slået deres børn,
men intet usædvanligt.
Især med Isabella. Han gjorde aldrig noget.
Det bekræfter hendes mor.
Hvad mangler medierne?
Parrets version af fakta.
Hvem kan glemme Nardoni-parrets berømte interview på Fantástico?
Det plejede at være det mest sete show på brasiliansk tv.
Vi kontaktede Antonio Nardoni.
"Hr. Antonio, vi vil gerne interviewe parret."
Om aftenen, ringede han og sagde,
"Okay, vi er klar. De gør det."
Det var et kæmpe scoop.
I bliver anklaget for en alvorlig forbrydelse. Hvordan håndterer I det?
Det var en total katastrofe.
De fik sig selv ud i et rod, fordi de begyndte at vrøvle løs
og slet ikke kunne håndtere interviewet.
Og journalisten udnyttede det.
Hvordan har I det efter Isabellas tragiske død?
Vi har det så dårligt.
Med det, folk siger om os,
med deres syn på os, og fordi de har dømt os
selvom vi er uskyldige.
Jaså.
Hvad kan jeg sige? Min kone og jeg…
Hvordan siger jeg det? Vi er en familie som alle andre.
Vi er alle meget knyttet til hinanden.
Vi er en meget forenet familie.
Efter interviewet var vi ikke længere i tvivl.
Vi var helt sikre.
Hendes gråd var barnlig og latterlig.
Hun lod, som om hun græd. Det er faktisk ikke engang barnligt.
Hun græd ikke rigtigt.
"Vi var en familie."
Hvad så? Jeg har også en familie.
Mange familier bor sammen
og så en dag, stikker den ene den anden.
En anden ting, fangede folks opmærksomhed,
hos dem, der så interviewet.
Når Alexandre talte,
afbrød stedmoren over ham,
før han kunne færdiggøre sin sætning.
De ved ikke, hvem vi er. Jeg mener…
De kender os kun gennem medierne, hvilket kun er…
Det, de ser i medierne, er løgn. Der er ingen…
Ingen kender vores familie. Ingen ved, hvem vi virkelig er.
Efter interviewet på Fantástico drog mange hurtigt den konklusion,
at Jatobá var parrets leder.
Men denne teori holder ikke vand.
Hun blev intimideret.
Hun taler mere, hun er mere nervøs, mere bange. Hun bestemmer ikke.
En anden vigtig detalje i Anna Carolina Jatobás historie,
er, at hun tydeligvis kæmpede med depression.
Fødselsdepression.
Hun var meget deprimeret. Hendes dreng var 11 måneder gammel.
Det rod repræsenterer hendes mentale tilstand.
Lejligheden afspejler hendes sind.
Hun er ikke okay.
Hun havde ondt, hun led.
Hvem sagde, hun var glad?
Fordi de holdt hånd i supermarkedet? Hvad så?
Hun var isoleret fra venner.
Hun var aldrig sammen med venner eller fik opkald.
Vi kunne ikke finde en eneste ven.
Lad os overveje hypotesen om, at vi har at gøre med et normalt par,
som ikke er voldelige, grusomme mennesker.
På et tidspunkt mistede nogen fatningen og angreb barnet.
Lad os antage, at intentionen ikke var at dræbe,
men at det så var den effekt, det endte med at have.
Det handler ikke kun om de fejl, der blev begået,
men om en ond person, der begik en forbrydelse og forsøgte at skjule den.
Jeg ved ikke, hvad der skete.
Det, der øjeblikkeligt fangede min opmærksomhed
var blodpletterne.
Af to grunde. For det første på grund af deres morfologi.
Jeg bemærkede også, at de forsøgte at fjerne dem
og rense pletterne.
Men de var helt synlige.
Blodpletterne beskrev en sti fra døren
til sofaen.
Blodpletterne ved hoveddøren
afslørede en projiceringsbane, der antydede, at Isabella
blev båret ved ankomsten.
Hun gik ikke selv ind.
Dråberne matchede en voksen persons skridtlængde.
Blodpletterne udviser faldmønstre, der passer til farens højde.
Lad os antage, at Anna kæmpede med at bære pigen.
Blodpletterne ville have haft en anden morfologi,
fra en kortere højde.
Her, lige ved sofaen,
var der flere andre blodpletter
end dem, jeg havde set komme fra døren.
Fulgte man stien trukket af blodpletterne
blev man ført direkte ind i soveværelset, hvor de andre børn sov.
Sengen og sengetøjet var lidt rodet.
Der var også bloddråber her.
Og den sidste blodplet, vi fandt i denne lejlighed,
var på vindueskarmen.
Vasken var fyldt med beskidte tallerkener,
men jeg så dog også en saks.
Og jeg tænkte, "Denne genstand
kunne meget vel være blevet brugt til at klippe i sikkerhedsnettet."
Vi fandt, fanget i saksen,
en del af sikkerhedsnettet.
Der var legetøj på hendes seng.
Desuden var sengen redt og var urørt.
Og oven på det hele
var der en tegning af Isabella på sengen.
Derfor kan faren ikke have lagt hende på den seng.
Det er en påstand, der generede mig dybt.
Hvorfor løj faren?
RETSMEDICINSK POLITI
De tiltalte blev stævnet og inviteret
til at deltage i rekonstruktionen af gerningsstedet,
der fandt sted søndag morgen, den 27 april, 2008.
Det kriminaltekniske team skulle rekonstruere
den præcise version, som de anklagede mente gavnede dem.
Men de nægtede at komme.
De sagde, de ikke ville skabe beviser mod dem selv.
27 APRIL, 2008
Politichefen bad formelt om, at dommer Maurício
forbød fly at flyve
inden for en afstand på 2 km.
Men pressen fandt på en løsning.
De lejede balkoner i de omkringliggende lejligheder
og placerede deres journalister og kommentatorer,
med kraftige kameraer, så de kunne filme rekonstruktionen.
I næsten tre timer har et hold på ti fagfolk
været i bygningen, hvor forbrydelsen fandt sted.
Med rekonstruktionen fastsatte vi tidspunkter for begivenhederne.
Vi lavede en tidslinje,
hvilket var meget vigtigt.
Vi gennemgik alle de oplysninger, der indtil da
ikke var blevet bekræftet.
For eksempel havde bilen en gps-enhed.
Vi kunne finde ud af præcis, hvornår bilen blev slukket.
Alt skete efter kl. 23.36 den aften.
23.36
De gik ovenpå. De kom ind i lejligheden.
Alt skete inden for 15 minutter.
Kl. 23.49,
hørte portneren en lyd som en bil der kørte galt.
23.49
Han går straks ud og ringer til ejendomsadministratoren.
Denne ringer så desperat til politiet.
Alarmcentralen modtager opkaldet præcis kl. 23.50.
23.50
Vi har optagelsen af administratorens samtale med centralen.
Der er en indbrudstyv i bygningen! Han smed et barn ud derfra!
Vi kunne bruge den optagelse til at identificere det præcise tidspunkt,
hvor den tiltalte ankom or at tjekke pigens krop.
Det skete et par sekunder efter kl. 23.50.
Det betyder, at et minut efter Isabella blev smidt ud derfra,
var tiltalte ved hendes krop.
Alt imens er Anna oppe i lejligheden og ringer.
Den første, Anna ringede til, var sin far.
Det var meget hurtigt, kun sekunder.
Seks sekunder senere ringer hun til sin svigerfar.
Også en hurtig snak.
Mens hun talte i telefonen, lå Isabella dernede.
Hun var i telefon med sin far og så sin svigerfar
i den nøjagtige tidsramme, at Hr. Lucio talte med politiet.
Og hun var ovenpå. I telefonen.
Hvis der havde været en tredje person, ville den person have været der også.
De sagde, de gik tilbage til bilen.
Pigen sov,
så de tog tilbage til bilen for at hente de andre børn, og først da
de kom ind i lejligheden, indså de, at Isabella var forsvundet.
Den anklagedes forklaring antyder,
at han først nåede stueetagen efter midnat.
Så rekonstruktionen var nøglen til at fastslå tidslinjen.
Det går ikke.
Alexandre Nardoni og Anna Carolin Jatobá bliver her lagt i håndjern.
Deres forebyggende anholdelse blev beordret på denne onsdag.
Netop nu, kl. 22.33,
bliver parret ført til Distrikt 9.
Der er Alexandre Nardoni…
…han er bagi bilen.
Der er Alexandre… Han bliver kørt afsted i bilen.
Anna Carolina Jatobá bliver kørt i vognen her.
Vi fik en ordre om at tage til bygningen,
vi tog dem i varetægt, og publikum klappede.
Vores job var mere at eskortere dem, så de ikke blev lynchet.
Deres ankomst til politistationen var også hektisk.
Bortset fra reporterne
ville en stor flok tilskuere se parret.
Gå bagom.
Dommerens afgørelse
blev straks meddelt medierne.
Betjentene, der anholdt parret,
fjernede den farvede vinduesfilm fra den bageste del af bilen,
hvor fangerne transporteres.
Selvfølgelig med vilje.
Politiet sagde endda til journalisterne og kameraholdet,
"Vi har en lille gave."
Oveni alt dette,
blev de tvunget til at vente i bilen, da de ankom til politistationen
med døren helt åbne, så alle kunne tage billeder,
som om de var et bytte, noget jagtbytte
politiet havde nedlagt.
Jeg filmer nu.
-Har De… -Sig noget, for pokker!
Stop det. Nok.
Hold afstand.
Pas på!
Politiet kan ikke stoppe pressen.
Sandheden er, at det ikke nyttede at skynde sig.
De blev anholdt, de var i sikkerhed.
Vi var der for at beskytte dem.
Jeg ville ikke skynde mig for at stoppe pressen.
Hvis de filmer dem, er det deres sag.
PAR OVERGIVER SIG FORAN RASENDE FOLKEMÆNGDE
DOMMEREN UDSTEDTE EN ARRESTORDRE OMKRING KLOKKEN 18.
Pressen søger det store scoop.
Og sommetider, i øjeblikkets hede,
for at komme først med historien,
kan de uforvarende forvandle en situation til et skue.
Er det udnyttelse?
Jeg ved ikke, om det er udnyttelse.
Jeg ved bare, at det er en sag, der rørte landet.
Det var næsten, som om samfundet gennemgik en katarsis i denne sag.
Denne sag symboliserer uden tvivl det komplekse forhold
mellem medierne og domstolene.
Det går langt tilbage.
Under inkvisitionen samledes folkemængderne på pladser for at overvære
offentlige henrettelser.
Der var en slags tilfredsstillelse blandt folk,
drevet af en opfattelse af retfærdighed, uanset hvem der blev anklaget,
eller hvilke beviser, der førte til henrettelserne.
Folk har vist stor interesse for strafferetsplejen
gennem historien.
Denne forbrydelse skete i middelklassen,
hvilket påvirker offentlighedens mening.
Så på en måde kan middelklassen,
som er det store publikum,
forestille sig selv,
i den samme situation.
Jeg ser mig selv i den lejlighed.
Af en eller anden grund tænder sagen mig.
Jeg vil vide mere om den.
Så det er en opskrift på høje seertal.
Nogle af medierne gik over stregen.
De mistede deres ansvar fuldstændig af syne.
Hvordan kunne de lave en indirekte test gennem lyd
uden egentlig at teste dem?
At lave en nyhed med en løgnedetektor…
Det er jeg ikke enig i.
KALIBRERER
FANTÁSTICOS ANDEN HISTORIE
…med, hvad folk siger om os,
med deres dom over os, og fordi de dømte os,
selvom vi er uskyldige.
LØGN
Jeg producerede ikke den historie,
og jeg ville ikke have produceret den.
Den er jeg ikke glad for.
SUPER POP MED LUCIANA GIMENEZ
Francisco Cembranelli, mange tak for interviewet.
Tak, det er en fornøjelse at være her.
Cembranelli blev betragtet som en nationalhelt.
-Hvordan går det? -Hej.
Hvad må jeg kalde dig? Francisco, Chico, Cembranelli?
-Bare Cembranelli. -Cembranelli, ja?
Lad os starte fra begyndelsen, okay?
Francisco Cembranelli blev berømt efter at have arbejdet på sager,
der rørte offentligheden.
Du blev en superstjerne under Nardoni-sagen.
Påvirkede det dig personligt?
Blev du chikaneret? Din familie, dine børn?
Hvilken chikane oplevede du?
Folk taler til mig på gaden.
Det er svært at håndtere, for jeg er genert.
Jeg er ikke en kendis.
Jeg arbejder stadig i mit gamle job, samme sted som altid.
Men jeg ser det…
Hvis jeg skal være helt ærlig, var jeg klar til at føre sagen.
I 2008, tre måneder efter det sket.
Jeg plejede at sige det til alle journalister,
der spurgte mig, "Kan I begynde sagen?"
Jeg svarede, "Klart. Dommeren skal bare beordre det,
og så indkalder vi en jury med de indsamlede beviser.
Det er nok til at dømme dem."
Anklagemyndigheden vil udnytte al opmærksomheden.
Fordi det er nemmere at få det resultat, de ønsker,
mens folk påvirker
retssagen og efterforskningen.
Folk sendte billeder vedhæftet deres breve,
med rørende fortællinger.
Jeg bemærkede omfanget af det,
da jeg modtog de rørende breve,
der beskrev, hvordan folk opfattede og omfavnede historien.
Nogle kaldte deres døtre "Isabella" på grund af sagen.
Nå, men disse breve rørte mig virkelig.
Se.
"Du kender mig ikke. Jeg hedder Rosana, jeg er 47 år
og mor til tre.
Siden 29. marts, 2008,
blev vi uforvarende venner.
Da jeg hørte om Isabellas tragedie,
kunne jeg ikke undlade at tænke på dig.
Siden den triste dag har jeg haft flere søvnløse nætter
og har tænkt på dig og din søde datter.
Jeg kan kun forestille mig din sorg.
Men jeg ved godt, at jeg aldrig kan forstå det.
Jeg tænker på, hvad jeg kan hjælpe dig med.
Så den 18. april,
på min og Isabellas fødselsdag,
lavede jeg et protestbanner mod straffrihed.
Siden da har jeg været til adskillige protester, også den på ved retssagen.
Jeg stod foran retten, indtil deres dom blev afsagt."
ISABELLA FOR EVIGT
Vi var bekymrede for det til det sidste.
For hver dag, hver uge, hver måned,
fik vi flere nyheder.
Vi ville vide, hvordan det skred frem.
Vi led i hele to år.
Aftenen før retssagen var den værste aften,
jeg nogensinde har oplevet.
Tiden stod stille, det blev aldrig morgen.
I dag begynder retssagen
mod Alexandre Nardoni og Anna Carolina Jatobá,
som er anklaget for at myrde Isabella i marts 2008.
Få gange i Brasiliens historie har en retssag fået så stor opmærksomhed
som Nardoni-parrets.
Der er en enorm opmærksomhed
omkring denne tv-retssag.
Retssagen var sindssyg.
Et fortov foran banen var totalt optaget af mængden.
Jeg var bange for mængden.
Der var så mange folk der, så mange pressehold.
Jeg tøvede med at gå gennem alle de mennesker.
Jeg tænkte "Hvad laver jeg her?"
NARDONI-PARRET SKIFTER ADVOKAT AFTENEN FØR RETSSAGEN
Tillid er altafgørende i ethvert advokat-klient-forhold.
I sager, der involverer mord,
kræver klienter en særlig kapacitet på området.
Og Roberto Podval har stor erfaring.
Han er en af landets dygtigste advokater,
så de følte sig nok i gode hænder.
Roberto Podval, 44, og Francisco Cembranelli, 49,
dimitterede fra det samme universitet i São Paulo
og er på toppen af deres karriere.
Podval har arbejdet på kontroversielle sager
og har vundet 13 af de 15 sager, han arbejdede på.
Dette var tydeligvis en tabt sag.
Men bør jeg nægte sagen
fordi jeg var bange for, det var en tabt sag?
De bliver uretfærdigt dømt.
Men de har ret til at forsvare sig.
Før han gik i retten,
blev advokaten, Roberto Podval, buet ud af folkemængden,
der ventede på at se retssagen.
Podval blev fysisk overfaldet foran retten.
Advokaten forsvarer ikke forbrydelsen.
Folk jublede desværre for at få en dom.
Deres følelser blev drevet af den daglige mediedækning,
der dagligt viste sagen i nyhederne.
Denne jurastuderende har medbragt vand og mad.
Hun vågnede tidligt for at være den første.
André, hvor kom du fra?
Ponte Nova, omkring 800 kilometer herfra.
Det er nord for Minas Gerais.
De skal i fængsel. De er mordere.
De er skyldige.
Skyldige, indtil andet er bevist.
Der er ingen beviser på en tredje person. De er skyldige.
De skal i fængsel. De er monstre.
Ved Gud, ved jeg, at de gjorde det.
Samfundet dømmer dem.
Så er der jurymedlemmerne,
lægfolk der repræsenterer samfundet i at dømme en anden.
Da de kom ind i retten for at afsige dommen til parret,
er det svært at forestille sig, at de er upartiske.
DEN REGIONALE DOMSTOL
Det er ligesom at vinde i lotteriet.
At være en del af juryen i en sag som Nardonis.
Først skal du være registreret til den retssag.
Hvis du er heldig at være blandt de forud valgte jurymedlemmer,
er du kun en ud af 25 potentielle jurymedlemmer.
Og fra de 25 jurymedlemmer vil kun syv udvælges.
DOMMER
Cembranelli, anklageren,
ser på juryen, der allerede er påvirkede
af den offentlige mening og siger,
"I er ansvarlige
for resultatet, og I svarer for det
overfor samfundet."
Er det, hvad en, der søger retfærdighed, ville sige?
Forsvaret bad Højesteret kende juryen ugyldig
på grund af jurymedlemmernes mangel på upartiskhed
som følge af den offentlige opstandelse.
Så skulle den være holdt på Mars.
Fordi alle i Brasilien vidste det. Selvfølgelig var juryen påvirket.
Jeg kom derhen, jeg ventede,
og var den første, der afgav vidneudsagn.
Jeg valgte fire vidner.
Den første var Isabellas mor, Ana Carolina.
Hun kunne beskrive familiens historie.
Hun kunne beskrive sit forhold
til sin datter, sin eksmand,
og til stedmoren.
Hun kunne beskrive sit forhold til Alexandre, mens de var gift,
hvordan det var efter skilsmissen,
eller endda da forbrydelsen skete.
Et vigtigt udsagn med følelsesmæssig vægt.
Da jeg skulle afgive min forklaring,
huskede jeg, at jeg stod overfor dommeren,
og parret sad på min højre side.
Jeg tog ikke øjenkontakt med dem.
Jeg ville ikke se på dem.
Jeg prøvede at fokusere på, hvad jeg skulle gøre netop nu.
Jeg ville ikke bekymre mig om, at de var der.
Denne mandag har reporter Sandro Barbosa
set vidneudsagnet fra Isabellas mor,
Ana Carolina de Oliveira.
Sandro, hvad var det mest bevægende øjeblik
af Ana Carolinas udsagn?
Hver gang hun huskede sin datter,
når hun blev afhørt om deres mor-datter forhold,
blev hun følelsesladet.
På et tidspunkt talte hun om, at hendes datter havde ønsket
at lære at læse og skrive.
Så begyndte hun at græde, mens hun huskede på sin datter.
VIDNE: ISABELLAS DRØM VAR AT LÆRE AT LÆSE
SIDEN HUN KOM I SKOLE OG…
(VIDNET BEGYNDER AT GRÆDE IGEN)
Jeg afgav mit vidneudsagn.
Jeg talte i timevis
om mine minder,
om al den varme, om alle de følelser…
Efter udsagnet skal dommeren spørge
om parterne er enige om at lade vidnet gå.
Vidnet kan forblive isoleret i bygningen,
men kan ikke forlade retten, medmindre alle er enige.
Dommeren spurgte, "Kan vidnet gå?"
Jeg accepterede det.
Forsvaret afviste det.
Konfrontationen tages for at anfægte deres punkter,
mellem den anklagede og moren.
Det er jeg stærkt interesseret i.
Jeg gjorde det for en sikkerheds skyld.
Jeg ville ikke have, moren skulle se retssagen.
Og jeg blev stærkt kritiseret dengang på grund af det.
Jeg havde forberedt mig på den situation og retssagen.
Jeg var klar til at møde de problemer igen.
Men jeg var ikke parat til at være isoleret.
Dommeren Maurício Fossen bekræftede, at Isabellas mor må blive her
indtil det sidste udsagn er afgivet.
Følelsesmæssigt, med forsvarets krav om at holde moren isoleret,
ville hun blive der i dagevis.
Vidnerne skal isoleres.
Hun var følelsesmæssigt rystet,
så det var en følsom situation.
De dræbte mit barnebarn.
De dræber hende igen hver dag, og nu vil de dræbe min datter.
Hun har brug for sin families støtte.
Det er alt, hun har brug for lige nu. Støtten fra familien.
Vi er lige her for hende,
men de nægtede hende retten til at lide og skrige.
De ville holde hende væk fra juryen.
Hun led så meget af at være alene i det rum,
uden mig, uden sin far…
Hun havde ingen til at trøste hende,
til at støtte hende.
Selv dem, der kom med mad,
måtte ikke tale.
De er isoleret fra jurymedlemmerne.
Hun kunne ikke forlade stedet og tage på hotel.
Alt foregik derinde.
Vi gik ud af retssalen og ud i gangen,
og på den anden side ad gangen, var der et rum.
som var lavet om til et soveværelse.
Hun tilbragte også et par nætter i retsbygningen.
Og hendes værelse stødte op til vores.
Jeg så hende aldrig,
men vi kunne høre hende græde flere gange.
Hun var meget oprevet på grund af sin datter.
Det gjorde virkelig et stort indtryk.
Jeg måtte tilbringe fire dage der,
helt alene i et værelse.
Det kunne jeg ikke holde ud længere.
Det var jo min datters retssag.
Det var udredningen af min livshistorie.
Jeg måtte ikke se det.
På et tidspunkt gav han op, af en eller anden grund,
og gik med til at lade Ana Carolina gå.
Og hun så ikke engang retssagen.
Hun var så følelsesmæssigt svækket, at hun tog hjem.
Jeg nåede et punkt, hvor jeg ikke kunne blive.
Det var så svært
ikke at kunne tale med nogen.
Der skete ting herude, og jeg måtte ikke vide det.
Kunne ikke se eller tale med nogen.
Han holdt mig fanget derinde, i mit livs største krise.
At moren ikke måtte se
retssagen for sin datters mordere.
Det er hårdt.
Hun blev forhindret i at deltage i det,
der måske kunne hjælpe til at hele
og forstå, hvad der skete.
Hvis jeg var Nardoni-parrets advokat,
ville jeg have forsøgt at afvise alle beviser.
Forsøgt at modbevise alle beviser
ved at analysere dem hver for sig.
Podval er en fantastisk advokat,
jeg har stor respekt for ham,
men hans forsvar var ikke det bedste.
Det var jo også et svært job.
De ville jo helt sikkert blive dømt.
Forsvaret gjorde nok et skidt job med at håndtere nogle detaljer
i den retsmedicinske rapport.
Forsvaret modarbejdes? Hvordan?
Hør, jeg kan ikke og vil ikke hævde, at forsvaret bliver modarbejdet.
Men jeg kan sige, at fra det øjeblik vi kom ind i domstolen,
stod vi over for nogle udfordringer.
Jeg hørte om Nardoni-sagen helt fra begyndelsen,
fordi parrets advokater kom til mig
og ville hyre mig.
Jeg sagde til faren,
"Behold dine penge, for din søn er skyldig.
Han bliver dømt."
Selvom jeg ikke var enig i en masse ting i rapporten.
RAPPORT: MORD
OFFER: ISABELLA NARDONI
AF: RENATA PONTES
Politiet, retsmedicinerne, anklagemyndigheden…
Ingen fandt den såkaldte rygende pistol.
Det afgørende bevis.
Hvad gjorde de så?
KONTOR FOR OFFENTLIG SIKKERHED
Lavede en lille 3D-video,
hvor de skildrede, hvordan forbrydelsen skulle være foregået.
De prøvede at beskrive, hvad der skete den aften.
Det var deres rygende pistol.
Men egentlig er det intet værd.
Nogen skabte det.
OFFERETS NEDSLAGSSTED
Videoen fangede, hvad der skete I folks tanker.
Men retssagen går langt ud over det.
Animationen blev skabt
ved hjælp af beviser, der blev fundet på gerningsstedet,
og rekonstruktionen, de nægtede at deltage i.
Vi havde tilstrækkelige elementer til at skabe en tidslinje.
Sandheden? Det er retsmedicinernes sandhed.
De gjorde arbejdet, udarbejdede en rapport og rekonstruerede forbrydelsen ud fra
deres forståelse af, hvad der kunne have efterladt pletter.
Det er som et syndrom, jeg ser meget i politirapporter.
Jeg kalder det Sherlock-isme.
Fagfolkene mener, de skal forklare alt.
De fandt, hvis jeg har ret, 13 blodpletter eller dråber.
Så de fandt på en baggrundshistorie. "Hun gik herfra til der,
så gik hun ind på sine søskendes værelse…"
Anklagemyndigheden ville præsentere en detaljeret baggrundshistorie.
Som en lille film. Med en struktur, udvikling…
Jurymedlemmerne skal tro, at anklageren ved alt.
Det er ikke sandt i Isabellas tilfælde.
Vi ved ikke alt.
På offerets dør var
der en blodplet i form af et barns hånd.
Advokaterne spurgte,
"Hvorfor berører barnet ikke døren i videoen?"
Retsmedicinerne svarede, "Det passede ikke ind i vores tidslinje."
Så jeg spørger,
"Hvilke andre elementer blev der fundet,
der ikke passede ind i tidslinjen?"
Er nogle af disse fakta lidt unøjagtige?
Helt sikkert.
For eksempel, i det øjeblik hun angiveligt slår Isabella
hårdt i hovedet med vilje.
Det skete ikke sådan.
Der var Isabella.
Hun har et sår på hovedet, som vist på billedet.
Såret blødte inde i bilen.
De påførte et reagens, og testede positivt for blod.
Det er et reagens, der lader os
se en blodplet, selv efter den er blevet renset væk.
Jeg brugte dette reagens til at se dem.
Jeg mente, der kunne være andre pletter,
og det var der faktisk.
Jeg bekræftede, det var menneskeblod.
De påstod, at der skete et overfald og tjekkede bilen for blod.
Og det viser sig, at blodet,
de fandt i bilen, ikke kunne bekræftes som Isabellas.
De udførte en dna-test,
som ikke var endelig,
men den indikerede tilstedeværelse af mandligt blod.
Hvad betød blodpletten så?
At hun blev angrebet? Nej!
Det var ikke hendes blod.
Vi kunne ikke fastslå, at blodet tilhørte Isabella,
da det var blandet med et andet familiemedlems genetiske profil,
en af drengene.
Blodet var blandet sammen.
På grund af placeringen på barnestolen var det sandsynligvis barnets blod.
De prøvede at binde det hele sammen.
"Han pakkede hendes hoved ind i en stofble."
Hvor er beviset?
"Vi fandt en blodig stofble."
"DNA-testede I den?" "Nej."
Så er det ikke bevis.
DEREFTER KLEMMER ANNA JATOBÁ OM OFFERETS HALS
Og så er der kvælningen. Ofrets skader er ægte.
Lighuset kunne finde neglemærker.
LÆSIONER TYDER PÅ KVÆLNING PÅ GRUND AF STRANGULERING
De kan ikke bevise, at det var hende, der kvalte pigen.
Vi så tydelige tegn på kvælning.
Men i denne særlige sag ville det være ekstremt svært at afgøre,
hvem der var ansvarlig
for disse mærker.
Hvis du vil dømme to personer
for et barns død,
skal du kunne påpege, hvem der gjorde hvad.
Smed hende? Dræbte hende? Slog hende? Hvem gjorde hvad?
Hvilke beviser har man?
Ingen.
Det er fristende at acceptere den klassiske skabelon
af en ond stedmor, der laver de mærker,
og så ordner det med Alexandre,
som om alt lignede en gyserfilm om det barn.
Jeg spurgte retsmedicineren,
"Hvorfor viste du i videoen, at stedmoren
strangulerede offeret
hvis lægen siger, det ikke kan bekræftes?"
Det var såmænd en simpel observation.
Alexandre Nardoni bider sine negle helt ned.
Anna havde derimod normale negle,
der kunne efterlade de mærker.
Selvfølgelig tvivler folk på det, de sørger for at finde alle fejl,
men alle efterforskninger i verden har fejl.
Så sagde jeg til juryen,
Rapporten er lavet af det retsmedicinske institut i São Paulo,
en af de mest anerkendte i landet, og af Hospital das Clínicas.
Men Podval,
som aldrig har gået på medicinstudiet…
Ingen på hans hold forstår retsmedicin,
men siger, det er en løgn.
Hvem vil du helst stole på?
Nogle forældre synes, det er okay at slå deres børn.
Lad os sige, at en af de forældre slår deres barn, barnet falder,
slår hovedet på en kant og dør.
Med denne hypotese,
lad os sige, at denne far tænkte,
"Fandens! Hvad gør jeg nu?"
Han prøver at foregive en ulykke.
Pludselig holder hans hjerne op med at virke,
han kan ikke tænke klart.
Han overvejer ikke konsekvenserne,
så han opfører sig instinktivt og aggressivt.
Der er et fransk udtryk for det her.
Folie à deux.
Et pars sindssyge.
Det er meget karakteristisk for Nardoni-parret og andre.
Så de er ikke psykopater. De passer ikke til den profil.
Folk er meget mere end den forbrydelse, de begår.
Sagen er, at vi kan bevise,
at de begge tog lige meget del i det.
De er lige ansvarlige for hendes død.
Og uanset hvordan folk drejer det her,
kan de ikke fjerne parret fra
gerningsstedet på tidspunktet for faldet.
Uanset hvordan vi ser på det,
kan de ikke placeres et andet sted på det tidspunkt.
Retssagen når sin femte og sidste dag.
Efter at have set forsvaret og anklagemyndigheden slås,
vil juryen samles i det hemmelige rum med dommer, anklager og advokaterne.
Publikum, der ventede udenfor
og regnede med at høre dommeren afgive dommen via mikrofonen,
ville ikke høre en frifindelse.
Dommeren havde…
den frækhed,
at placere flere højtalere på gaden
for at læse en dom højt
som var mildt sagt aggressiv, ja fjendtlig, overfor disse mennesker.
Han er dommer!
Vi forventer at juryens beslutning
bliver annonceret gennem et højttalersystem.
så folkemængden, der står her udenfor retsbygningen
kan høre dommen i realtid,
mens dommer Maurício Fossen læser den op i retssalen.
Skulle medierne høre min dom live eller præsentere deres egen version?
Hver station kunne finde på en anden version af det, jeg sagde.
Alt det blev taget i betragtning.
Det er bemærkelsesværdigt, at folk nægter at forlade stedet.
Folk var følelsesmæssigt involverede i det hele.
Hele Brasilien og jeg ventede på den beslutning.
I det sidste øjeblik var jeg
sammen med min mand.
Jeg holdt hans arm, vi holdt i hånd,
mens vi ventede på dommen.
Stilheden var nervepirrende.
Da dommer Fossen meddelte, at de blev fundet skyldige,
troede jeg, at jeg ville knuse min mands hånd.
Jeg idømmer hermed:
Alexandre Alves Nardoni
til fængsel i 31 år, en måned og ti dage
for at begå mord mod en person under 14 år,
med skærpende faktorer,
og yderligere forværret af, at offeret var en efterkommer,
plus otte måneders fængsel for at manipulere beviser.
Jeg idømmer tiltalte Anna Carolina Trotta Peixoto Jatobá
til 26 år og otte måneders fængsel
for at begå mord mod en person under 14 år,
med skærpende faktorer…
Jeg græd, og jeg græd, og jeg græd,
fordi det var…
den retfærdighed, jeg havde søgt så længe.
Mordernes dom,
afsagt af dommer Maurício Fossen ved Santana retsbygning,
bragte lettelse og ro
til en oprørt befolkning,
der krævede retfærdighed.
Jeg så dommen på TV.
De sendte det live.
Det føltes som en finale i VM.
Isabella!
Nej! Det var ikke et øjeblik at fejre.
Jeg ville bare have retfærdighed. Og fik det.
Dommen på 31 år for ham
og 26 år for hende glædede dem, der så retssagen.
Det giver håb hos alle os brasilianere. Håb og tillid til vores retssystem.
De gjorde dog det for moren.
Jeg elsker det! Min sjæl har fred.
Retfærdighed!
Mordere!
Mens publikum skreg derude,
var den triste stilhed inde i retssalen helt øredøvende.
Luften føles tung.
Det var svært at trække vejret, for hvem havde vundet her?
Ingen fejrede det. Ingen.
Ingen smilede. Ikke indeni.
Deres dom blev afgjort for to år siden.
Tror du, at en appel kan annullere beslutningen?
Det er svært at tro på noget her.
Men jeg bliver ved med at tro.
Så vi har et par, der har tre børn,
to af deres egne og et var farens.
De har et fredeligt liv.
Der er videoer af dem, hvor de går gennem parker.
En dag kommer de hjem og går ovenpå,
de slår et af børnene,
så bruger de en saks til at skære et hul i sikkerhedsnettet,
og kaster deres datter ud ad vinduet.
Det blev betragtet som en plausibel historie.
De dømte et par til over 30 års fængsel for ham
og 26 for hende,
men de kan ikke afgøre, hvem der gjorde hvad.
Der er ingen tvivl om,
at den historie, vi hørte, ikke skete.
Overhovedet ingen tvivl.
Jeg siger det i dag, og du kan snakke med mig om et par år.
Dette var den første og eneste retssag i Isabella Nardoni-sagen.
Der bliver ikke en anden retssag.
SIDEN 2008 HAR ALEXANDRE NARDONI OG ANNA CAROLINA JATOBÁ SIDDET I FÆNGSEL
DE BENÆGTER FORBRYDELSEN
Når de holdt på en løgn så længe,
Så kan man ikke undgå at undre sig over, om manden og konen
havde en aftale
det gjorde det muligt for dem
at udholde deres anholdelse
og konsekvenserne for hele familien
mens de stadig benægter enhver skyld i forbrydelsen.
Folk regnede vel med,
at enten far eller stedmor
ville tilstå og beskrive, hvad der faktisk var sket.
De vil
have den korteste dom, de kan få.
De er et ungt par.
De har stadig et liv at leve, når de kommer ud.
Hvad er der med ham?
Når han kommer ud, kigger han i spejlet og siger, "Er jeg morder?
Dræbte jeg min datter?"
Hvordan kan han se sin søn i øjnene og sige,
"Din far dræbte din søster"?
Måske den mindst dramatiske måde at gøre det på er
at betragte dig selv som offer for en kæmpe…
en kæmpe tragedie, en juridisk fejltagelse.
Som om du betaler for noget, du ikke har gjort.
Så giver du dig selv styrke til at komme videre,
uden at se dig tilbage, ikke sandt?
Hvis de faktisk er skyldige, som dommen viser,
er det forståeligt, at de ikke bekender,
fordi denne tilståelse ville koste dem den sidste rest af sympati.
Tvivlen. At de måske var ofre for en uretfærdighed.
De er begge skyldige,
deres skyld ligger i deres tavshed.
En sådan forbrydelse kunne ikke være sket uden et samarbejde.
Hele historien antyder deres enighed.
Aldrig, i kriminologiens historie, har jeg hørt,
at et par, der blev dømt og så kastet i fængsel i over ti år,
ikke kun fastholdt deres uskyld,
men forblev sammen.
Både han og hende har tydeligvis
haft mulighed for at blive løsladt,
hvis de havde ofret den anden.
Det stiller et spørgsmål.
Ville stedmoren acceptere at betale for noget, hun ikke gjorde?
Jeg løb ind i Jatobá, Annas far,
I retsbygningen.
Jeg løb ind i ham i forhallen og sagde,
"Jatobá, sig at hun skal tilstå.
Bed hende om at tilstå."
Han sagde, "Fru Rosa, jeg bad hende om det,
men de ville ikke lade hende.
De tillader hende det ikke."
Jeg hørte det selv med det her øre.
Økonomisk magtmisbrug er et vigtigt aspekt i denne sag.
Det er ikke noget, man ofte hører om, men det findes.
Kvindens beslutninger er underlagt økonomisk kontrol,
hvor hun skal bede om penge selv til indkøb af hygiejnebind.
Det er utroligt nedværdigende for enhver kvinde at være så afhængig.
Uden økonomisk støtte ville
hun ikke engang have råd til en privat advokat
eller kunne sørge for sine børns velfærd.
Beslutningen om at blive sammen involverer flere faktorer.
Ingen er naive nok til at tro, at de efter
14 år stadig lever i et romantisk eventyr.
I JUNI 2023, BLEV ANNA CAROLINA JATOBÁ LØSLADT PÅ PRØVE
FOR AT AFSONE RESTEN AF STRAFFEN UNDER ÅBNE FORHOLD.
SIDEN 2019 HAR ALEXANDRE AFSONET I ET ÅBENT FÆNGSEL
OG HAR FÅET TILLADT VISSE ORLOVER.
Efter…
Isabella døde, og efter retssagen…
havde jeg brug for en ny start på mit liv.
Jeg takker Gud for at give mig chancen for at møde min nuværende mand,
som er en fantastisk mand.
Han accepterede helt min forhistorie.
Han kom ind i et forhold med mig, og han vidste,
det ikke var nemt.
Og jeg genopbyggede mit liv med ham.
Med ham,
oplevede jeg glæden ved at være mor igen.
Det var min drøm.
Jeg har altid ønsket at blive mor igen.
Det var mit mål, jeg kunne opnå.
Det var en følelsesmæssigt udfordrende graviditet.
Da jeg blev gravid,
begyndte alt at komme tilbage.
At være gravid med Maria Fernanda var lidt lettere,
efter at have født Miguel.
I dag er jeg ikke
den slags mor,
der holder sine børn i en boble.
Jeg lægger ikke på deres skuldre,
byrden af at være søskende til en,
der har lidt så meget.
I lang tid, når jeg gik i seng,
tænkte jeg ved mig selv, "Jeg vil…
møde dig igen, i denne verden eller et andet sted."
"Jeg lovede dig noget, og jeg opfyldte det.
Nu kan vi begynde på en frisk."
FAMILIEN NARDONI OG JATOBÁ NÆGTEDE AT MEDVIRKE I DENNE DOKUMENTAR
BASERET PÅ BØGERNE AF ILANA CASOY OG ROGÉRIO PAGNAN
Tekster af: Hans Martin Jensen