Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Vojenská policie, co se stalo? - Panebože!
V budově je zloděj! Shodil dolů dítě!
Z jaké adresy… a výšky?
Ze šestého patra. Kristepane! Shodili dítě.
V budově je zloděj. Panebože!
Proboha.
- Pro boha živého! - Zaznamenávám to.
- Slyšíte mě? - Ano, slyším. Pomoc je na cestě.
Holčičku našli na trávníku.
Síť na okně v Isabellině pokoji
byla přestřižená nůžkami nebo nožem.
Říkali jsme si, že to přece byla láska jejich života,
a oni ji vyhodili z okna.
…čekáme na vyjádření jejího otce a nevlastní matky.
Byli v bytě.
Tím si je policie jistá.
Veřejnost si do oběti promítala své blízké.
Nikdy jsem neviděl případ, který by tak pohnul veřejným míněním.
- Udělali z toho podívanou. - Kurva!
Spravedlnost!
Všechno se ví.
Jenže v případě Isabelly to není pravda.
Nevíme všechno.
Bylo to naprosto netypické, s něčím takovým se policie nesetkala.
Máma jim holčičku nechala živou a vyzvedla si ji mrtvou.
Vymysleli si verzi událostí, aby společnost zklidnili.
A co materiální důkazy?
Kdo zabil Isabellu?
Dokonalý zločin neexistuje, i když je promyšlený.
Lži vyjdou najevo.
S dovolením!
Náš právní systém nebyl na tak závažný případ připravený.
Pak to začala vyšetřovat policie a pomalu se objevovaly novinky.
Jedno překvapení za druhým a šok a šokem.
PŘÍLIŠ KRÁTKÝ ŽIVOT: PŘÍPAD ISABELLY NARDONI
- Nádhera. - Máš tolik fotek.
- Hele, Gi. Tady jste spolu. - Svatojánský festival.
Jsem Isabellina sestřenice, o čtyři měsíce starší.
SESTŘENICE ISABELLY
A je to tady.
Byly jsme nerozlučné.
Rodiče nás měli velice mladí,
takže jsme byly pořád spolu.
Byla jsem mnohem klidnější než ona.
Měla průbojnější osobnost.
Byla víc…
- Neposedná. - Přesně tak.
Já byla pohodovější, klidnější.
Vždycky se prala za to, co chtěla, zatímco ty…
Já jsem odmítnutí brala snáz.
Otěhotněla jsem, když mi bylo 17. Ještě jsem chodila do školy.
Zaskočilo nás to.
- Můj bratr, její otec… - Můj táta.
…taky přivedl partnerku do jiného stavu.
Byla jsem šťastná, že budu mít vnučku. Nebo vnuka, to jsem tehdy nevěděla.
A pak jsme se dozvěděli o Carolině.
To byla jiná, protože Carolině bylo teprve 17.
Rozvedli jsme se, když jí bylo 11 měsíců.
Následující čtyři roky to bylo jako na houpačce.
Na začátku náš vztah vypadal
typicky pro rozvedené rodiče.
Vycházeli jsme spolu, ale když poznal Jatobu, bylo to těžké.
Moc jsme spolu nemluvily,
ale všimla jsem si, že hodně vyspěla, když pak měla vlastní děti.
Isabella sourozence zbožňovala.
Moc ráda si s nimi hrála.
Pro mámu, která posílá dítě k otci na víkendy,
bylo pěkné vědět, že spolu sourozenci vychází.
Chtěla jsem, aby si to užívala.
Byli součástí jejího života, takže to musela prožívat.
Moje poslední vzpomínka je…
Z toho pátku, kdy šla k tátovi.
29. BŘEZNA 2008, SEVER SÃO PAULA
Ten den, kdy k tomu neštěstí došlo,
byl jinak docela obyčejný.
Byla sobota, byla jsem s kamarády.
Zrovna jsme grilovali, když mi zazvonil telefon.
„Mami, Isa měla nehodu.“
„Jak to myslíš?“ „Vypadla z okna.“
„Kde?“ „Je u Alexandra.“
„Vypadla, vypadla.“
Tehdy v noci byla mlha. Všude panovalo ticho.
A pak jsme zaslechli rámus ze sousedního bytu.
Šli jsme spát a slyšeli jsme, že se hádají.
Netrvalo to dlouho, asi 15–20 minut…
…a pak byl zase klid.
Hned potom
jsme slyšeli někoho z přízemí.
Křičeli:
„Oni shodili Isabellu! Pomoc! Shodili Isabellu!“
Řekla jsem, že půjdeme dolů a zkusíme nějak pomoct.
Šel jsem k Isabelle. Ležela na trávě.
Zatemněné sklo vchodových dveří bylo přímo z námi.
Když jsem se sehnul, abych jí zkontroloval puls,
vyšel ze dveří Alexandre Nardoni.
Řekl: „U nás v bytě je nějaký chlap a vyhodil ji z okna.“
Že prý někdo v jeho bytě vyhodil dítě z okna.
A ten člověk měl prý na sobě černou košili.
Náš vrátný byl v černém.
Převlékli jsme se z pyžama a vyjeli jsme.
Zdálo se nám, že to trvá věčnost.
Pětiminutová jízda nám připadala jako pět hodin.
Cestou jsme se modlili, protože jsme si…
ani jsme si nedokázali představit, co se stalo.
Nevěděli jsme, co se stalo.
Když jsme dorazili, byl tam chaos. Spousta policistů a tak.
Manžel tam chtěl zajet s autem, ale policie nás nepustila.
Takže jsem vystoupila a běžela jsem ulicí.
Vyskočila jsem z ještě jedoucího auta.
Otevřela jsem bránu a vběhla dovnitř.
Když jsem dorazila, ležela na zemi.
Dýchala velmi pomalu.
Ani mě nenapadlo zpochybňovat, co se stalo nebo jak.
Jen jsem chtěla, aby jí co nejdříve někdo pomohl.
Neopustila jsem ji ani na vteřinu.
Ulevilo se mi, protože ještě dýchala.
Devětadvacetiletý Alexandre Alves přijel domů s Isabellou,
se svou současnou manželkou, a s tříletým a 11 měsíčním dítětem.
Projeli bránou do garáže. Byla chladná noc.
Podle našich zdrojů zaparkovali
a vzali šestiletou holčičku do bytu
v šestém patře této budovy.
Budova je nová a na každém okně má bezpečnostní sítě.
Chvíli na to údajně
sešel dolů vyzvednout ostatní děti
a dívku našel přímo tady na trávníku.
Pamatuju si, že jsem se snažila dostat do sanitky,
abych mohla zůstat u ní, ale nedovolili mi sedět vzadu,
tak jsem si sedla dopředu.
Pamatuju si, že jsem v sanitce
a odjíždíme z místa.
Ještě v nemocnici jsme myslely,
že šlo o nehodu.
Objímala jsem dceru
a přišla za námi doktorka.
Netrvalo dlouho
a přišli nám říct, že nepřežila
a že můžeme jít do pokoje.
Bohužel to netrvalo dlouho.
Vůbec.
Pak jsme se zhroutily.
Carolina se sesula na zem.
A tak jsem šla za dcerou a objímala ji.
Podívala se na mě a řekla: „Proč se mi to stalo, mami?“
Nevěděla jsem co říct. Co bych jí měla říkat?
Právě přišla o dceru.
Po nějaké době jsem řekla jen: „Zlatíčko, musíme ji nechat,
aby mohla jít dál.“
Když mi konečně došlo, že nepřežila,
tak jsem jí jen zašeptala:
„Jdi v pokoji.
Já se tu o všechno postarám.“
To byla moje poslední slova.
Pak to začala vyšetřovat vojenská policie
a objevovala se spousta nových informací,
jedno překvapení za druhým, jeden šok za druhým.
VOJENSKÁ POLICIE
Tady v devátém okrsku v São Paulu bylo během odpoledne i večera
pořádně rušno.
Mnoho reportérů doufá, že získají vyjádření
od Alexandra a Caroliny.
Měl jsem službu
a volali nám, že dítě vypadlo z okna bytu rodičů.
To byly všechny informace.
NOVINÁŘ A SPISOVATEL
Nikdo si nejdřív nebyl jistý, jestli šlo o zločin,
vraždu nebo něco podobného,
nebo jestli se jednalo o nehodu.
Tehdy se ve zprávách často mluvilo
o dětech, které samy doma vypadly z oken.
DALŠÍ DÍTĚ VYPADLO Z OKNA
DÍTĚ PO PÁDU Z OKNA UTRPĚLO ZRANĚNÍ HLAVY
DÍTĚ VYPADLO Z OKNA BUDOVY V PERDIZES
Pozvali mě na stanici v devátém okrsku
a dostal jsem informaci
na tiskové konferenci s panem Calixtem Calilem Filhem,
že v rodině existuje podezření
na vraždu.
Pětileté dítě…
VELITEL POLICIE
…bylo včera kolem půl dvanácté večer
shozeno z šestého patra budovy.
Nebyla to nehoda.
Někdo prořízl bezpečnostní síť
a shodil dítě z okna.
Není možné, aby pětileté dítě v noci samo
přestřihlo síť a vyskočilo.
Její otec navíc tvrdí, že když ji vzal domů, tak spala.
Už mu spala na klíně.
Je možné, že byla zavražděna,
někdo prořízl bezpečnostní síť a shodil ji z okna.
Pravda je, že tehdy
jsem si myslela, že šlo o nehodu, ať už se stalo cokoliv.
Jenže pak nám řekli, že musíme na policii.
Co mám dělat na policii?
Jak jako na policii? Ale no tak!
Proč se tím máme zabývat? Byla to nehoda!
Byla to nehoda.
9. OKRSEK
Tehdy v sobotu jsem měla službu.
Směna mi začala v osm a hned po půlnoci
incident ohlásil vojenský policista.
Nejdřív řekl, že v budově došlo k vloupání…
…během něhož bylo dítě shozeno z šestého patra.
Policie si vyžádala výpověď od otce a nevlastní matky.
Ptali se jich,
jestli jim někdo vyhrožoval, jestli mají nepřátele,
jestli chtěl jim nebo dítěti někdo ublížit.
Pořád mluvili o tom vrátném,
takže jsem prověřila jeho minulost,
jeho zázemí, abych zjistila, co je zač.
Zejména proto, jak moc ho manželé podezřívali.
Okamžitě jsem zavolal správci budovy, jednomu z prvních rezidentů budovy.
VRÁTNÝ
Řekl jsem mu, že holčička vypadla.
Nejdřív jsem myslel, že spadla z balkónu.
Tehdy jsem nic nevěděl.
Řekl jsem mu, ať zavolá záchranku a státní policii.
Zachoval se tak, jak by se v takové situaci zachoval každý.
Zavolal správci budovy.
Správce přišel a potvrdil, že je to pravda.
Když jsem na místo dorazila,
byla tam spousta civilistů a policistů.
Šla jsem prohlédnout byt.
Nebyly tam žádné stopy vloupání.
Pak jsem si v obýváku všimla kapek krve,
což bylo první vodítko.
V tom bytě se něco stalo.
Než byla oběť shozena z okna,
tak se uvnitř v bytě něco stalo.
Tehdy jsem si nemohla být jistá, že jde o krev Isabelly.
Ani jsem neviděla tělo, takže jsem netušila, kdo krvácel a proč.
Naší povinností je místo činu řádně prohledat,
hledat další skvrny od krve
nebo jiné stopy odpovídající kriminologickému posudku.
V bytě byl nepořádek,
ale nic neobvyklého.
Nic nebylo rozbité
ani rozházené, jak je pro vraždy běžné.
Nevypadalo to na typickou vraždu, ani na nepořádek po vloupání.
Byl to obyčejný nepořádek.
Důkazy nenapovídaly,
že by šlo o vloupání, ale o vraždu.
Na místě byla krev, ale žádné stopy vloupání.
Byt nebyl vzhůru nohama, nejevil známky po boji,
pokusu o útěk, ani po hádce dospělých.
Dostali jsme informaci, že toto je otec dítěte.
Právě vypovídá.
A my vám přinášíme exkluzivní záběry.
Během výpovědi jsem se jich ptala, jestli jim to dává smysl.
Proč by zloděj shazoval dítě z okna?
Pokládala jsem tyto otázky,
abychom se dobrali k uvěřitelnější hypotéze toho,
co se mohlo stát.
Sledujete exkluzivní záběry.
Mladá Anna Carolina, nevlastní matka dívky.
Vypadá vystrašeně. Tváří se nervózně.
Nejdříve šlo o obyčejný případ.
První den to noviny nijak zvlášť nezdůrazňovaly.
Časem se začaly zajímat.
V neděli jsem odjížděla na pohřeb,
když mi zavolal někdo z televize.
Pro obyčejnou rodinu, jako je ta moje, se takové tragédie dějí jen v televizi.
A najednou jsem v televizi byla já.
30. BŘEZNA 2008
…vím, že moje dcera se nenaučí číst, psát, nebude chodit do školy,
nedožije se patnáctin,
nebude mít žádné sny, nepůjde na vysokou.
Prostě ne.
Musíme tu být jeden pro druhého.
Občas je to těžké, ale snažíme se pomáhat si navzájem.
NAŠE HVĚZDIČKA NA VĚKY
Mluvíme o zločinu proti dítěti
a takové zločiny lidi dojímají.
Stalo se to rodině ze střední třídy.
Kontext zločinu upoutal pozornost veřejnosti.
- Díky. - Učily jsme se, chodila do čtvrté třídy.
Takže všichni doufáme, že…
Nemohla jsem vyjít z domu.
Protože televizní reportéři, rádio a novináři
byli neustále u mě před domem,
ve dne v noci.
Nezlobte se, chápu, že je to vaše práce, ale raději bych měla klid.
Ta dívka prý spadla,
ale vy jako zkušený policista tomu nevěříte, viďte, pane Calile?
Jedná se o složitý případ.
Jsme velmi opatrní.
Prověřujeme všechny informace,
každého, o němž padne zmínka,
každého, kdo byl v budově viděn.
Nejdřív dorazil forenzní znalec, který měl službu.
Když si všiml, že je něco v nepořádku, ozval se mi.
Bylo mi řečeno, že šlo o loupež a vraždu.
Majetková kriminalita. Dorazím na místo činu:
„Počkat, co že se stalo?“
„Rodiče ji nechali spát v bytě
a vrátili se pro ostatní děti do auta.
Když se vrátili, byla už venku.
Někdo ji shodil z okna
a našli ji ležet vedle budky ostrahy. “
„Byla zraněná?“ „Ne, říkali, že nebyla.“
Ale jestli nebyla zraněná, proč je u vchodu do bytu krev?
Ta krvavá skvrna byla přímo na prahu,
což je známkou toho, že se zranění událo už venku.
To byla první věc, která mě zaujala.
Dítě se do bytu dostalo zraněné.
V umyvadle i na pračce byla spousta
špinavého prádla,
ale nemohl jsem si nevšimnout kbelíku,
ve kterém bylo něco jako látková plenka.
Máčela se ve vodě.
Proč je tu tolik prádla, ale v kbelíku je jen jeden kus?
Tak jsme ho vzali.
A ukázalo se, že na látce byla krev.
KRIMINALISTICKÝ ÚSTAV
První kontakt s případem jsme měli brzy ráno.
Volali nám z márnice,
že na nás má policie nějaké otázky.
K novému případu.
No a…
Chtěli vědět, jestli byly na těle nějaké rány,
které by mohly krvácet tak,
aby se na místě činu našla krev.
Měla na čele ránu,
kterou způsobil nějaký špičatý předmět.
Na čele jí zůstala malá ranka.
V obličeji a na nehtech se vyskytovala cyanóza
a zřetelné poranění krku, které odpovídalo škrcení.
Důkazy jasně ukazovaly na udušení.
INSTITUT SOUDNÍHO LÉKAŘSTVÍ
Příčinou smrti bylo polytrauma
a mechanická asfyxie způsobená škrcením.
Po pádu nezemřela okamžitě. Ještě nějakou dobu žila.
Už byla zraněná a prodělala závažnou asfyxii,
která nevyhnutelně vedla ke smrti.
Na těle měla několik známek,
které ukazovaly na to, že byla před shozením z okna škrcená.
STÁTNÍ POLICIE
Když jsem s Alexandrem mluvila, nejdřív se ptal,
jestli jsme chytili zloděje.
Tu noc bylo do služby povoláno přes 30 policistů…
…protože se do bytu někdo vloupal
a shodil dítě z okna.
Policie začala přirozeně pátrat
a prohledávat okolí, aby domnělého agresora dopadla.
Nic nechybělo, nic nenapovídalo, že jde o vloupání,
žádná zmínka o nikom, koho by někdo viděl ve výtahu.
Když jsme přijeli do nemocnice,
přišel za mnou Alexandre.
Řekl: „Roso, ona byla tak veselá…
A ten lupič ji odtamtud prostě shodil.“
„O čem to mluvíš?“
„Když jsem dorazil, byly dveře rozražené.“
„Jak to myslíš? Proč by ji odtamtud shazoval?“
A on jen přecházel sem a tam jako lev v kleci.
„Já toho zloděje viděl. Měl na sobě černé tričko.
Vyrazil dveře, já to viděl.“
A já si říkal, proč se s ním sakra neporval?
„Proč ses s ním nepopral?“ A on změnil téma.
STÁTNÍ POLICIE
Měli stejný myšlenkový sled.
Jako kdyby si to nacvičili.
Všimla si, že příběh, který pár vyprávěl,
zněl dost zvláštně,
protože fakta, která zmiňovali,
se neshodovala s výpověďmi svědků.
Spíš se pokoušel na místo činu dosadit někoho dalšího
a vinit ho ze smrti dcery,
než aby se snažil zločin vyřešit.
Neměl otázky,
měl jen informace a chtěl mě o jejich správnosti přesvědčit.
To bylo zvláštní.
Právě si všimla novinářů, její právník se jí snaží zakrýt obličej.
Teď odchází z místnosti.
Ale pár záběrů už máme.
Co se stalo? Přišli tam všichni společně?
To musí určit policie, pracují na tom.
My tu vypomáháme při výsleších.
Nevíme, kdo to udělal.
Pár šel na policejní stanici,
a to rovnou s týmem právníků.
Ti už měli připravenou plnou moc,
aby mohli manžele obhajovat.
To nás tehdy zaujalo.
Kdykoli se objeví medializovaný případ, který přitáhne pozornost reportérů,
často je za nimi dav, který vykřikuje:
„Vrahu! Spravedlnost!“
A já si vybavuji jeden ženský hlas.
„Vrahu! Vrahu!“
Říkal jsem si: „Civilisté? Tak pozdě?“
Jenže na ně nekřičela civilistka,
ale policistka, co měla službu.
Já jsem u toho tu policistku neviděla
a neměla sem čas sledovat,
co všechno se událo mimo vyšetřování.
Nějaký pohyb. Alexandre a Anna Carolina přicházejí.
Spousta lidí. Netlačte se, prosím.
- Z cesty! - Je tu zmatek.
Neblokujte dveře auta! Vypadněte!
Je tu pořádný rozruch.
Nestrkejte mě. Zaber to auto.
Podívejte. Předek auta.
Alexandre a Anna Carolina odjíždějí.
Jdou zpátky! Tady!
Už jdou. To je Alexandre.
Ana Carolina de Oliveira nejdřív nikoho neobviňovala.
MATKA S DĚDEČKEM HÁJÍ OTCE A NEVLASTNÍ MATKU
Neměla jsem důvod jim nevěřit.
Moji rodinu to ani nenapadlo.
A mě taky ne.
Lidi nám říkali, že to udělal on,
a my tvrdili, že ne.
Že byl občas chladný,
ale svoji holčičku by nikdy nezabil.
Protože Isu miloval a ona jeho.
Kdybych byla její matka
nebo její babička,
modlila bych se, aby za to mohl někdo cizí.
KRIMINOLOŽKA
Ani bych si nedokázala představit,
že by do toho mohl být zapletený otec dítěte.
Zástupkyně přijela s právníky manželského páru.
O čem se diskutovalo, neprozradila,
ale ujistila nás, že nešlo o oficiální vyjádření.
Nemůžu nic prozradit.
- Je to důvěrné? - Ano, je.
Když je podezřelý blízký oběti, je vyšetřování choulostivé.
Chce to trojnásobnou opatrnost.
Nesmíme chybovat.
Nemůžete omylem obvinit otce, matku
nebo někoho, kdo je oběti blízký.
Pokud je taková osoba nevinná, pak je také oběť a trpí.
Nemůžeme udělat chybu a obvinit otce
z vraždy vlastní dcery, aniž bychom si byli naprosto jistí.
Mohu prozradit, že po shromáždění všech důkazů…
…si dokážeme představit asi 70 % toho, co se ten den událo.
Po dvou třech dnech vyšetřování jsem měla dostatek důkazů,
abych věděla, že lžou.
A někdo, kdo vyhodí svou dceru z okna,
je schopný i utéct.
STÁTNÍ POLICIE
Pochopte prosím, že jde o velmi závažný zločin,
který vyžaduje náročnou práci.
Náčelnice Renata se případu naplno věnuje.
Za poslední tři dny sotva spala
a my nebudeme uzavření případu žádat dříve,
než je zákonem daných 30 dní.
Po tom všem jsem zavolal náčelnici Renatě.
A ona řekla: „Jsem si naprosto jistá,
že to udělal ten pár.“
Policie žádá o zadržení Isabellina otce a nevlastní matky.
Lidi křičí: „Vrahu.“ Bojí se, teď odchází.
Tady máme Alexandra.
Alexandre, jste nevinný?
Jsem nevinný.
Proč se to děje, Alexandre?
Ustupte!
Alexandre říká, že je nevinný.
Policisté ho chrání.
Lidé pořád křičí: „Vrahu.“
Alexandra chrání policisté.
Snaží se dostat do budovy.
Je to tu divoké.
Lidé ho pronásledují, běží kolem areálu.
Tady. Jde dovnitř.
Ten případ šel velmi riskantní cestou.
Kdyby se nenašel dostatek technických důkazů,
které by potvrdily podezření, které policie měla už od začátku,
pak by vypukl skandál.
Někdy se požadovaný výsledek
stanoví hned zpočátku vyšetřování.
Musíte posoudit všechno,
co policie shromáždila…
…během celého vyšetřování,
abyste dospěli k nějakému závěru.
A bez toho nemůžete vyšetřování vést.
Novináři musí pracovat rychle, času je málo.
Takže když dojde ke zločinu,
chtějí okamžitě ukázat viníka.
Když se justice během vyšetřování
nebo během soudu
snaží udržet krok s novináři,
věci se zamotají.
Zodpovídám se brazilským zákonům.
Ty určují, jak mohou strany sbírat důkazy,
a ty momentálně usvědčují obžalované.
Během prvního rozhovoru,
pár dní po samotném zločinu,
se reportér zeptal, jaký rozsudek budu pro obžalované požadovat.
Řekl jsem mu, že vyšetřování stále probíhá.
Že nevíme, jestli podáme žalobu,
jestli bude soud, porota a už vůbec, jestli někoho odsoudí,
a on už se mně ptal, na jak dlouho je zavřou.
Na obálce jednoho týdeníku stálo: „Udělali to oni.“
„Udělali to oni“ je v podstatě rozsudek.
…případu Nardoni. A je velice schopná.
- Alexandre Nardoni… - Alexandre a Anna Carolina svědčili…
Po všem, čím si matka během vyšetřování prošla…
Lidé o tom zločinu neustále mluvili.
V obchodech, v hospodách. Lidi o tom pořád mluvili.
Spravedlnost! Spravedlnost!
Isabellu shodili ze šestého patra.
Spravedlnost. Tohle jim neprojde.
Lidé to sledovali, jako by to byla telenovela.
Dámy, to si vážně myslíte, že by vyděšené pětileté dítě
mělo trpělivost najít nůžky,
prostřihnout bezpečnostní síť a vyskočit ven?
Co to kurva je?
Život se mi obrátil naruby.
S každým novým objevem jsem se musela sama sebe ptát:
„Co se mi to proboha děje?“
Exkluzívní záběry.
Kamera v supermarketu zachytila poslední okamžiky Isabellina života.
Uvidíte všechno, co se v obchodě stalo.
Tyto záběry ještě nikdo neviděl.
NEJHORŠÍ HERCI
NESTVŮRNÍ RODIČE
Vrazi! Vrazi!
Veřejnost se vyžívá…
POMOCNÝ ZNALEC
…v tragédiích
už od antiky.
Mohli by Anna Carolina Jatobá a Alexandre Nardoni uprchnout ze země?
Spravedlnost! Spravedlnost!
Spravedlnost!
Kdo zabil Isabellu?
Celý případ se šíleně nafoukl.
V televizi ho řešili nonstop.
Byla jsem pořád v televizi.
Tři svědci, kteří bydlí v budově, kde ke zločinu došlo,
o víkendu vypovídali ohledně Isabelliny smrti.
Mluvil jsem se zdravotní sestrou,
která zmínila, že slyšela nějaké zvuky ze staveniště,
které by mohlo sloužit jako perfektní úniková cesta.
A mluvil jsem…
NOVINÁŘ A SPISOVATEL
…s dělníky ze stavby, jestli neviděli něco neobvyklého.
Říkali, že ne, ale v týdnu prý na stavbě někdo přespává,
a tam by něco vědět mohli.
Stavební mistr informaci po telefonu potvrdil
s prvním dělníkem, který přišel v neděli.
Ahoj, Gabrieli.
STAVEBNÍ MISTR
Poslyš, nevloupal se k nám někdo minulou neděli?
Takže bylo otevřeno?
Nikdo nic nevzal, ale bylo otevřeno?
Bylo otevřeno.
Řekl mi, že když dorazil
v neděli ráno,
všiml si, že někdo vyrazil vrata.
Tenhle dřevěný panel byl rozbitý.
Měl by být přibitý jako ty ostatní.
Všechny jsou přibité,
ale tenhle panel byl odtržený, aby tudy někdo mohl projít.
Odcizeno nebylo nic,
ale stavební mistr nám ukazuje, jak snadno se lze do budovy dostat.
Řekl: „Poznal bych, kdyby se nám tu někdo hrabal.
Věděl jsem, že se tam někdo vloupal.“
- Vy jste tu tehdy v noci byl? - Nebyl.
STAVEBNÍ DĚLNÍK
O víkendech tam nejsem.
A co udělala policie?
Ten článek zrovna vyšel
a policie se rozhodovala, jestli pár propustit nebo ne.
Takže toho dělníka odvedli na stanici.
Když tam dorazil a setkal se s policisty,
je možné, že ho donutili příběh změnit.
Pak ho vzali za novináři a tvrdil: „Nic jsem neřekl.
Brána nebyla rozbitá. Nic se nestalo.“
Nic nevím. O vloupání nic nevím.
- Vloupal se tam někdo? - Ne.
- Byl tam zloděj? - Ne.
- Byl jste na výslechu? - Ne.
- Ne? Co jste říkal? - Ne.
Nic se neukradlo a nikdo se tam nevloupal.
- Takže tam nikdo nebyl? - Ne.
Problém byl, že policie tu stopu vůbec nevyšetřila.
Kdyby se tím zabývali, našli by osobu, která se tam vloupala.
Mohl za to seržant Messias a další dva policisté.
Na místo přijelo přes 30 policistů
a prohledali okolí, jak je zvykem.
Proč policie neměla informaci,
že se na staveniště někdo vloupal?
Protože ten seržant to ve své zprávě nezmínil.
Co s tím?
Vyvinout nátlak na vyděšeného negramotného muže,
že musí od teď všechno popírat.
A tak to udělal.
SOUD DNES ROZHODNE O PROPUŠTĚNÍ OTCE A NEVLASTNÍ MATKY
ODVOLACÍ SOUDCE ROZHODNE O NÁVRHU NA PROPUŠTĚNÍ OBŽALOVANÝCH
PODLE SOUDCE SE ZADRŽENÍ NESMÍ ZAKLÁDAT POUZE NA PODEZŘENÍ
O půl třetí odpoledne
se Alexandre po týdnu dostane z vězení.
Díky Bohu.
Manželský pár odváží policie do Ústavu soudního lékařství,
kde budou propuštěni.
Tam jsem je viděl poprvé.
Překvapilo mě, že se začali smát.
Povídali si, jako by se nic nestalo.
Dokonce jsem se ho zeptal,
jak se může smát, když mu zemřela dcera.
Pár bude odvezen na bezpečné místo.
Nepředstavují žádné riziko ani nebezpečí.
18. DUBNA 2008
Toho dne, kdy pár přivezli na protokol na stanici,
bylo okolí budovy obklopené
reportéry, kameramany,
fotografy a vrtulníky.
Taky udělali něco, co jsem nikdy dřív neviděl.
Naplánovali výslech na 18. dubna,
v ten den by oběť měla šesté narozeniny.
Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví.
Výslech jsem na ten den domluvila
čistě náhodou.
Jestli si někdo myslí, že to byl záměr,
tak se skutečně plete, nebyl.
Předpokládám, že to byla strategie…
VELITEL JEDNOTKY
…jak jim zamotat hlavu. Jde o metodu výslechu.
Je to zcela běžné.
Jako „hodný polda, zlý polda“.
To zná každé malé dítě.
Rozhodně to nedrželi pod pokličkou.
Tu informaci zveřejnili
a dokonce zařídili před budovou policie toalety,
aby se veřejnost mohla podílet
a vyvíjet nátlak, aby se přiznali.
Byli tam přes 20 hodin,
a nepřiznali se.
Alexandre Nardoni a Anna Carolina Jatobá u výslechu
popřeli svou účast na Isabellině smrti.
Sled událostí, jak ho pár udal,
včetně jejich příjezdu k budově
v noci na 29. března, se neshoduje
s výpověďmi svědků a forenzními důkazy.
Alexandre Jatobá, otec Anny, Isabelliny nevlastní matky,
o nevinně manželů nepochybuje.
Říkala: „Nemůžu uvěřit, co se to děje.“
Musí být silná.
OTEC ANNY
Každý má v životě těžkosti, ale musíme dokázat její nevinu.
- Čeho se obáváte nejvíc? - Ničeho. Jsem si jistý.
Určitě to neudělali a my to dokážeme.
OTEC ALEXANDRA
- Co když policie prokáže opak? - Nevím, co nám řeknou.
Každý den slýcháme, že bude nějaké nové rozhodnutí,
ale musíme počkat.
Nemá smysl spekulovat.
Arogantní chování Alexandrova otce
a vytrvalé úsilí jeho rodiny o to, aby byli v centru pozornosti,
si možná lidé vykládali, jako že je to mocná rodina,
a tak jim to projde.
To jsem od lidí často slýchala.
„Zatknou je vůbec, když mají tolik peněz?“
Jeho otec je navíc obhájce.
Vždy klidný a vyrovnaný
daňový právník Antonio Nardoni vypadá, že o všem rozhoduje.
Na Alexandrovi bylo něco…
možná to, jak se držel zpříma nebo že se tvářil arogantně.
Měla jsem dojem, jako by si říkal:
„Dělejte si, co chcete, můj táta to vyřeší.
Mně se nic nestane, táta mi kryje záda.“
Navzdory svému věku nepůsobil jako dospělý.
Otec mu vyřizoval záležitosti, konflikty i manželské hádky.
Dokonce mu zařídil i byt.
Z vlastních peněz si nekoupil nic,
protože si to nemohl dovolit.
Dokonce i výzdobu vybíral otec.
Nic nebylo jeho. Všechno patřilo jeho rodině.
A on si mohl užívat, dokud byl poslušný.
Alexandre o Isabellině každodenním životě nevěděl nic.
Nevěděl, jak se jmenují její učitelé ani doktoři.
Platil alimenty, protože mu to soud nařídil.
Otec dítěte, Alexandre Nardoni,
má za sebou celou řadu neúspěšných pokusů
o to, aby byl pro svou rodinu dokonalý syn.
Byl agresivní
vůči své ženě i Isabellině matce.
A časem se to stupňovalo.
Promluvte s námi!
Promluvte s tiskem.
Alexandře?
Alexandře? Jak je vašim dětem? Alexandře?
Vzpomínám si jen na starou policejní zprávu,
kde ho Ana Carolina Oliveira udala,
že jí údajně vyhrožoval, když bylo Isabelle 16 měsíců,
protože ji Ana zapsala do školky bez jeho souhlasu.
Museli jsme podat stížnost, protože mi pořád vyhrožoval.
Chtěl mě zabít.
Ano. Říkal, že mě zabije.
ŘIDIČSKÝ PRŮKAZ
Možná dětem občas naplácal,
ale nic neobvyklého.
A zvlášť Isabelle nikdy nic neudělal.
A její matka to potvrdila.
Co se v médiích neobjevilo?
Verze událostí podle manželů.
Na ten slavný rozhovor ve Fantásticu se zapomenout nedá.
Byl to nejsledovanější pořad v zemi.
Oslovili jsme Antonia Nardoniho.
„Pane Antonio, chceme s nimi udělat rozhovor.“
Večer nám zavolal a řekl:
„Dobře bereme, půjdou do toho.“
To byla naprostá bomba.
Čelíte obvinění ze závažného zločinu. Jak se s tím vypořádáváte?
Byla to katastrofa.
Zamotali se do toho, protože začali blábolit
a neměli žádné řečnické dovednosti.
A reportér toho využil.
Jak se po Isabellině tragické smrti cítíte?
Moc nás to bolí.
S tím, co o nás lidé říkají,
co si o nás myslí a jak nás odsuzují.
I když jsme nevinní.
Rozumím.
Co na to říct? Moje žena a já…
Jak to jen říct? Jsme rodina jako každá jiná.
Jsme velice oddaní.
A jako rodina držíme pospolu.
Po tom rozhovoru už nebylo, o čem pochybovat.
Byli jsme si naprosto jistí.
Její pláč byl směšný a dětinský.
Předstírala, že brečí. To snad nedělají ani děti.
Neukápla jí ani slza.
„Byli jsme rodina.“
No a co? Taky mám rodinu.
Mnoho rodin sedí u jednoho stolu,
a jednoho krásného dne se pobodají.
Diváky toho pořadu
upoutala ještě jedna věc.
Když Alexandre promluvil,
tak mu macecha skákala do řeči
a nenechala ho dokončit větu.
Nevědí, co jsme opravdu zač. Chci říct…
Všichni si myslí, že nás z médií znají, ale…
Většina z toho je smyšlená, není to…
Nikdo naši rodinu doopravdy nezná. Nikdo nás doopravdy nezná.
Po rozhovoru pro Fantástico většina lidí došla k závěru,
že Jatobá byla v páru dominantní.
Ale tato teze při bližším přezkoumání přestane platit.
Byla týraná.
Víc mluví, protože je nervóznější, úzkostlivější. Není dominantní.
O Anně Carolině je třeba vědět,
že zjevně bojovala s depresemi.
Poporodní deprese.
Měla vážnou depresi. Jejímu chlapečkovi bylo 11 měsíců.
Ten nepořádek odrážel její duševní rozpoložení.
Její byt byl odrazem její mysli.
Nebyla v pořádku.
Bylo jí zle, trpěla.
Kdo říká, že byla šťastná?
Protože se drželi v obchodě za ruce? No a?
Byla izolovaná od přátel.
Nikam nechodila, nikdo jí nevolal.
Nenašli jsme jedinou její kamarádku.
Představme si, že šlo o normální partnery,
kteří nejsou krutí ani násilní.
V jednu chvíli někomu rupnou nervy a ublíží dítěti.
Řekněme, že cílem nebylo dítě zabít,
ale přesto se to stalo.
Tady už nejde jen o nějakou náhodnou chybu,
ale máme tu podlého člověka, který se snažil zločin zamaskovat.
Nevím, co se tam opravdu stalo.
Na místě činu mě okamžitě upoutaly
skvrny od krve.
A to ze dvou důvodů. Nejprve kvůli jejich morfologii.
Také jsem si všimla, že se je snažili odstranit,
vyčistit je.
Ale byly dokonale viditelné.
Krvavé skvrny vedly ode dveří
ke gauči.
Krvavé skvrny u vchodu
a jejich trajektorie ukázaly, že Isabellu do bytu
někdo vynesl.
Nešla po svých.
Kapky se shodovaly s krokem dospělého.
Vzorec dopadu kapek odpovídal výšce otce.
Předpokládejme, že by dívku s velkým úsilím nesla Anna.
To by měly kapky jinou morfologii,
někoho menšího vzrůstu.
Tady, hned vedle gauče,
bylo několik dalších krvavých skvrn,
jiných, než jaké jsme viděli u dveří.
Cestička krvavých kapek
nás zavedla do dětského pokoje.
Postel a povlečení byly trochu rozházené.
I tady jsme viděli kapky krve.
Poslední skvrna od krve, kterou jsme v bytě našli,
byla na parapetu.
Dřez byl plný špinavého nádobí,
ale přesto jsem si všiml nůžek.
A říkal jsem si, že jimi by se
síť na okně dala přestřihnout snadno.
Na nůžkách jsme našli
vlákna z bezpečnostní sítě.
Na posteli měla spoustu hraček.
A postel byl ustlaná a nedotčená.
A navíc
na posteli ležel obrázek, který nakreslila.
Takže není možné, že by ji otec uložil do postele.
A toto tvrzení mě hluboce znepokojovalo.
Proč otec lhal?
ODBOR KRIMINALISTICKÉ TECHNIKY A EXPERTÍZ
Obžalovaní byli předvoláni…
…a vyzvání k účasti na rekonstrukci zločinu,
která se konala v neděli ráno, dne 27. dubna 2008.
Kriminalistický ústav měl přesně zrekonstruovat verzi,
která by obžalovaným měla pomoci.
Jenže oni tam odmítli jít.
Že prý proti sobě nebudou vytvářet důkazy.
27. DUBNA 2008
Šéf policie formálně požádal soudce Maurícia,
aby zabránil všem letadlům…
…létat v okruhu dvou kilometrů.
Ale novináři si našli řešení.
Pronajali si balkony okolních bytů,
kde stáli reportéři a komentátoři
s výkonnými kamerami, aby mohli rekonstrukci natáčet.
Tým deseti profesionálů je už téměř tři hodiny
v budově, kde ke zločinu 29. března došlo.
Rekonstrukce určila časový sled událostí.
Vypracovali jsme časovou osu,
což bylo nesmírně důležité.
Prošli jsme všechny informace, které jsme do té doby,
od začátku vyšetřování, neměli ověřené.
Tak například auto mělo GPS.
Dokázali jsme přesně určit, kdy auto zastavilo.
Všechno se stalo té noci po 23:36.
Šli nahoru. Dorazili do bytu.
Všechno se událo během 15 minut.
V 11:49
uslyšel vrátný hluk podobný bouračce.
Okamžitě vyšel ven a zavolal správce budovy.
Správce v zoufalství volá policii.
Na stanici se dovolal přesně v 11:50.
Máme nahrávku hovoru správce s policií.
V budově je zloděj! Shodil dolů dítě!
Z nahrávky jsme dokázali přesně určit moment,
kdy obžalovaný k tělu dorazil.
Stalo se to pár vteřin po 23:50.
To znamená, že minutu po pádu Isabelly
byl obžalovaný u jejího těla.
Během toho byla Anna v bytě a telefonovala.
Nejprve zavolala svému otci.
Byl to rychlý hovor, sotva pár vteřin.
Po šesti vteřinách zavolala tchánovi.
I to byl rychlý hovor.
Zatímco telefonovala, Isabella už byla dole.
Volala otci a tchánovi přesně v té době,
kdy pan Lucio telefonoval s policií.
A byla nahoře. Na telefonu.
Pokud by existoval někdo třetí, musel tam být s nimi.
Říkali, že se vrátili k autu.
Ta dívka spala,
a tak šli do auta pro ostatní děti
a až po návratu do bytu si uvědomili, že tam Isabella není.
Podle výpovědi obžalovaného se zdálo,
že do přízemí dorazil až po půlnoci.
Rekonstrukce byla klíčová pro ustavení časové osy.
Nesedělo to.
Alexandre Nardoni a Anna Carolina Jatobá mají pouta.
Příkaz k jejich preventivnímu zadržení přišel ve středu.
Právě teď, ve 22:33,
se manželé převezou na devátý okrsek.
Tady je Alexandre Nardoni.
Je v zadní části auta.
Tady je Alexandre. Odvážejí ho v autě.
Annu Carolinu Jatobu odváží speciální operační jednotka.
Dostali jsme rozkaz jít k budově,
zatkli jsme je a davy tleskaly.
Měli jsme je doprovodit, aby je nezlynčovali.
I příjezd na policejní stanici byl hektický.
Bylo tam mnoho reportérů
a dav, který chtěl manžele zahlédnout.
Zadem.
Rozhodnutí soudu
se okamžitě sdělilo médiím.
Policisté, kteří pár zadrželi,
odtemnili okénka v zadní části auta,
kde vězně převáželi.
Udělali to samozřejmě záměrně.
Policisté dokonce řekli novinářům a kameramanům,
že pro ně mají dáreček.
A aby toho nebylo málo,
když přijeli na stanici, museli čekat v autě
s otevřenými dveřmi, aby si je mohl každý vyfotit,
jako kdyby byli pár trofejí,
které policie ulovila.
Točím.
- Pane… - Tak řekněte něco!
Přestaňte. Dost.
Omluvte nás.
Opatrně!
Policie nemůže novinářům bránit v práci.
Pravda je, že nemělo smysl to uspěchat.
Byli zatčeni, byli v bezpečí.
My jsme je chránili.
Nehodlal jsem kvůli tisku nic uspěchat.
Jestli si je natočili, je to jejich věc.
MANŽELÉ SE PŘED ROZZUŘENÝM DAVEM VZDALI
SOUDCE PŘIJAL OBVINĚNÍ A KOLEM 18. HODINY VYDAL ZATYKAČ
Média chtějí pořádný úlovek.
A občas se stane,
že tak zapáleně touží předat informace jako první,
až situaci promění v atrakci.
Je to zneužití?
Tím si nejsem úplně jistý.
Ale ten případ otřásl celou zemí.
Ten případ byl pro společnost katartický.
Tento případ nepochybně symbolizuje komplexní vztah
médií a trestního práva.
A ten je velice starý.
Během inkvizice se na náměstích scházely davy,
aby přihlížely popravám.
Lid cítil uspokojení
z vykonané spravedlnosti bez ohledu na to, kdo byl obviněn
nebo jaké důkazy k těmto popravám vedly.
Lidé od nepaměti projevují zájem
o trestní právo a jeho výkon.
Tento zločin se stal ve střední třídě,
což veřejné mínění zásadně ovlivnilo.
Protože publikum střední třídy,
což je většina veřejnosti,
si může představit sebe sama
v totožné situaci.
Jako bych se v tom bytě viděl.
Z nějakého důvodu mě ten případ přitahuje.
Chci o něm vědět víc.
A vysokou sledovanost máte zaručenou.
Některá média to hodně přehnala.
Úplně ztratili pojem o vlastní zodpovědnosti.
Jak mohli analyzovat jen zvuk,
aniž by ty osoby testovali přímo?
Vytvořit reportáž s pomocí detektoru lži…
S tím nesouhlasím.
KALIBRACE
DRUHÁ REPORTÁŽ FANTÁSTICA
…s tím, co o nás lidé říkají,
jak nás soudí a odsuzují,
i když jsme nevinní.
LEŽ
Já ten příběh nevymyslel,
ani bych s něčím takovým nepřišel.
Já tím nesouhlasím.
SUPER POP S LUCIANOU GIMENEZ
Francisco Cembranelli, díky za rozhovor.
Já děkuji za pozvání.
Cembranelliho považovali za národního hrdinu.
- Jak se máte? - Zdravím.
Jak vám mám říkat? Francisco, Chico nebo Cembranelli?
- Většinou mi říkají Cembranelli. - Cembranelli.
Začneme od začátku.
Státního zástupce Francisca Cembranelliho proslavily případy,
které pohnuly veřejností.
Stala se z vás hvězda případu Nardoni.
Ovlivnilo to nějak váš život?
Je někdo, kdo vás nebo vaši rodinu a děti obtěžuje?
Čím jste si prošli?
Lidé mě oslovují na ulici.
Nevím, co s tím, protože jsem nesmělý.
Nejsem celebrita.
Dělám svou práci tak jako vždycky.
Ale vidím, že…
Upřímně řečeno jsem byl připravený vybrat porotu.
V roce 2008, tři měsíce poté.
Všichni novináři se mě ptali:
„Co se musí stát, aby se případ dostal před porotu?“
A já říkal: „Nic, jen to musí nařídit soud.
Pak svoláme porotu a shromáždíme důkazy.
To k usvědčení stačí.“
Obžaloba chtěla toho povyku využít.
Protože pro ně bylo jednodušší získat, co chtěli,
dokud ten chaos ovlivňoval
tempo procesu i vyšetřování.
Lidé mi posílali fotky a dopisy,
dojemné vzkazy.
Došlo mi, jaký to mělo dopad,
když mi chodily ty srdečné dopisy,
které popisovaly, jak se koho náš příběh dotkl.
Někteří kvůli tomu pojmenovali své dcery „Isabella“.
Ty dopisy mě skutečně dojaly.
Poslouchejte.
„Neznáte mě. Jmenuji se Rosana, je mi 47 let
a jsem matka tří dětí.
Od 29. 3. 2008
jsem se stala vaší přítelkyní.
Když jsem se o té tragédii dozvěděla,
představovala jsem si sebe na vašem místě.
Od toho smutného dne mě čekalo několik bezesných nocí,
kdy jsem myslela na vás a vaši dceru.
Vaše utrpení si jen představuji,
ale je mi jasné, že ho nikdy nepochopím.
Pořád jsem přemýšlela, jak vám pomoci,
a tak jsem 18. dubna,
v den svých a Isabelliných narozenin,
vyrobila protestní transparent proti beztrestnosti.
Od té doby jsem byla na několika protestech, i v den soudu.
Stála jsem před budovou soudu, dokud nevynesli rozsudek.“
ISABELLA NAVŽDY
Až do konce jsme byli velice nervózní.
Protože každý den, každý týden, každý měsíc
se objevovaly novinky.
Chtěli jsme vědět, jak vyšetřování probíhá.
Trpěli jsme celé dva roky.
Předvečer soudu byl…
úplně nejhorší, co jsem kdy zažila.
Čas se zastavil, den nepřicházel.
Dnes začíná soud
s Alexandrem Nardonim a Annou Carolinou Jatobou…
…kteří čelí obvinění z vraždy Isabelly z března 2008.
Málokdy si soudní proces Brazílii získal takovou pozornost,
jako u případu Nardoniových.
Ten soud se vysílal všude
a byl kolem něj velký vzruch.
Ten proces byl šílený.
Chodník před soudem obléhaly davy.
Ten dav mě děsil.
Bylo tam tolik lidí, tolik novinářů.
Váhala jsem, jestli kolem vůbec procházet.
Pořád jsem si říkala, co tady dělám.
NARDONIOVI MĚNÍ PRÁVNÍKA VEČER PŘED SOUDEM
Důvěra je základním kamenem vztahu mezi právníkem a klientem.
Pokud jde o případy, kde došlo k ublížení na zdraví jako u této vraždy,
potřebují klienti naprostou špičku v oboru.
A Roberto Podval měl spoustu zkušeností.
Je to jeden z nejlepších právníků v zemi,
takže se s ním nejspíš cítili v bezpečí.
Roberto Podval, 44 let a Francisco Cembranelli, 49 let,
absolvovali studia na též univerzitě v São Paulu
a oba jsou na vrcholu svých kariér.
Podval pracoval na kontroverzních případech
a vyhrál posledních 13 z 15 případů.
Byl to předem prohraný boj.
Neměl jsem snad případ brát…
…protože jsem se bál, že byl už předem prohraný?
Mimochodem jsou nespravedlivě souzení.
Ale mají právo se hájit sami.
Než vešel do budovy soudu,
tak obhájce, Robertaa Podvala, vypískal dav,
který čekal před soudem.
Podvala před budovou soudu fyzicky napadli.
To je šílené. Advokát neobhajuje zločin.
Lidé před soudem bohužel fandili rozsudku.
Jejich emoce podporovala média,
která se případem neustále zabývala.
Tato studentka práv přinesla jídlo a vodu.
Vstávala brzy, aby byla v první řadě.
André, odkud jste přijel?
Z Ponte Nova, to je odsud 800 kilometrů.
Na severu státu Minas Gerais.
Musí do vězení. Jsou to vrazi.
Udělali to.
Myslím, že jsou vinní, dokud se neprokáže opak.
Na místě činu se nenašly stopy žádné další osoby. Jsou vinní.
Musí jít do vězení. Jsou to zrůdy.
Udělali to, Bůh je mi svědkem.
Společnost je odsoudí.
Pak tu máme porotce, laiky,
kteří zastupují u soudu veřejnost.
Když se ti lidé přihlásili k soudu, aby manžele soudili,
těžko si představit, že byli nezaujatí.
KRAJSKÝ SOUD V SANTANĚ
To je výhra v loterii.
Být v porotě pro takový případ, jako byli Nardoniovi.
Nejdřív se musíte u soudu zapsat jako porotce.
Když máte štěstí, tak vás vyberou
mezi 25 možných porotců.
A z těch 25 porotců se vybere jen sedm.
SOUDCE
Státní zástupce Cembranelli
se podíval na porotu, která už tak nesla
břemeno veřejného mínění, a řekl:
„Jste zodpovědní
za rozsudek a budete se za něj
zodpovídat společnosti.“
Copak to se říká, když vám jde o spravedlnost?
Obhajoba požadovala odvolání poroty,
vzhledem k nedostatečné nestrannosti,
způsobené rozruchem během procesu.
Ale nezaujatý soud by se mohl konat leda na Marsu,
protože o případu v Brazílii věděl každý. Jistě že porota nebyla nestranná.
Přijela jsem, chvíli jsem čekala
a pak jsem šla vypovídat jako první.
Vybral jsem čtyři svědky.
První byla Isabellina matka, Ana Carolina.
Mohla nás zasvětit do rodinné historie.
Probrat svůj vztah s dcerou,
s bývalým manželem,
s nevlastní matkou.
Mohla popsat svůj vztah s Alexandrem, když byli manželé,
jak to bylo po rozvodu
a v době, kdy ke zločinu došlo.
Šlo o důležitá prohlášení s emoční hodnotou.
Když jsem přišla k soudu, abych vypovídala,
seděla jsem čelem k soudci
a pár seděl po mé pravici.
Ani jsem se na ně nepodívala.
Nechtěla jsem se na ně dívat.
Snažila jsem se soustředit na to, co bylo třeba udělat.
Snažila jsem se ignorovat, že tam jsou.
Reportér Sandro Barbosa sledoval
v pondělí výpověď Isabelliny matky,
Any Caroliny de Oliveiry.
Sandro, jaký byl nejdojemnější moment
z výpovědi Any Caroliny?
Pokaždé, když vzpomínala na dceru,
když se jí ptali na jejich vztah,
tak se dojala.
V jednu chvíli mluvila o tom, jak si její dcera přála
naučit se číst a psát.
Pak se při vzpomínce na dceru rozplakala.
SVĚDKYNĚ: ISABELLA SI NEJVÍC ZE VŠEHO PŘÁLA NAUČIT SE ČÍST, PROTOŽE VE ŠKOLE…
(V TÉTO CHVÍLI SE SVĚDKYNĚ OPĚT ROZPLAKALA)
Svědčila jsem.
Mluvila jsem celé hodiny
o svých vzpomínkách,
o té lásce, o všech těch citech…
Po výpovědi je soudce povinen se zeptat,
zda obě strany souhlasí s propuštěním svědka.
Svědek může zůstat v izolaci u soudu,
ale nesmí být propuštěn, dokud to neodsouhlasí obě strany.
Soudce se zeptal, jestli ji můžeme propustit
a já jsem souhlasil.
Obhajoba nesouhlasila.
Konfrontace má za cíl protiřečit výpovědi
obviněných a matky.
Rád se toho zhostím.
Udělal jsem to jen pro jistotu.
Nechtěl jsem, aby matka sledovala soud.
A tehdy jsem to za to pěkně schytal.
Připravila jsem se na tu situaci, na soud.
Že zase budu čelit všem těm problémům.
Ale na izolaci jsem připravená nebyla.
Soudce Maurício Fossen potvrdil, že Isabellina matka musí zůstat u soudu,
dokud neskončí poslední výpověď.
Na návrh obhajoby musela matka zůstat v izolaci několik dní.
Svědci musí být v izolaci.
Byla citově otřesená,
byla to choulostivá situace.
Zabili mi vnučku.
Zabíjejí ji každý den a teď chtějí zabít i mou dceru.
Potřebuje podporu z rodiny.
To je to, co teď potřebuje nejvíc.
Jsme tady pro ni,
ale oni jí upřeli právo trpět a křičet.
Chtěli ji držet od poroty co nejdál.
Musela v té místnosti sama hrozně moc trpět,
beze mě, bez svého otce…
Neměla nikoho, kdo by ji utěšil,
kdo by jí pomohl.
Ani ti, co jí nosili jídlo,
s ní nesměli mluvit.
Izolovali ji od porotců.
Nemohla odejít a jít třeba do hotelu.
Všechno se dělo tam.
Ze soudní síně jsme vyšli na chodbu
a na druhé straně byla místnost,
kterou upravili jako ubytovnu.
Ona na soudu taky musela strávit několik nocí.
A její pokoj musel být vedle našeho.
Nikdy jsem ji neviděl,
ale často jsme ji slyšeli plakat.
Byla velice nešťastná kvůli své dceři.
A mně se to vrylo do paměti.
Musela jsem tam strávit o samotě
čtyři dny.
Už se to nedalo vydržet.
Byl to přeci soud mojí dcery.
Odhaloval se tam příběh mého života.
A mě tam nepustili.
V jednu chvíli to z nějakého důvodu vzdal
a s propuštěním Any Caroliny souhlasil.
Ani soud nesledovala.
Byla tak emocionálně vyčerpaná, že šla raději domů.
Dostala jsem se do bodu, kdy už jsem tam nemohla být.
Bylo to opravdu těžké,
nesměla jsem s nikým mluvit.
Nesměla jsem vědět, co se tam odehrává.
S nikým jsem nesměla mluvit.
Nechali mě tam zavřenou v mojí nejtěžší hodině.
Ta matka nemohla sledovat
soud s vrahy své dcery.
To je hrozné.
Nedovolili jí se účastnit toho,
co by jí možná mohlo pomoci
pochopit, co se stalo.
Kdybych byl právník Nardoniových,
snažil bych se vyvrátit každý důkaz.
Chtěl bych vyvrátit všechny důkazy
a jeden po druhém bych je analyzoval.
Podval je skvělý právník
a velice si ho vážím,
ale jeho obhajoba nebyla nejlepší.
Rozhodně to neměl snadné.
Bylo jasné, že je odsoudí.
Myslím, že obhajoba odvedla špatnou práci
s několika detaily znaleckého posudku.
Jaký má obhajoba problém?
Já nemohu a nebudu tvrdit, že má obhajoba nějaký problém.
Ale můžu říct, že od samého začátku
čelíme řadě výzev.
O případu Nardoni jsem slyšel hned zpočátku,
protože za mnou přišli právníci manželů
a chtěli mě do týmu.
Ale já otci Alexandra řekl, ať si peníze nechá, že jeho syn to udělal
a že ho usvědčí.
I když se spoustou věcí ve zprávě jsem nesouhlasil.
ZPRÁVA: VRAŽDA
OBĚŤ
PŘEDKLÁDÁ
Státní policie, kriminalisté, bezpečnostní úřad…
Nikdo neměl usvědčující důkaz.
Důkaz, který by nikdo nevyvrátil.
A co udělali?
NÁRODNÍ BEZPEČNOSTNÍ ÚŘAD
Krátké 3D video,
které popisovalo, jak se prý všechno událo.
Snažili se vysvětlit, co se tu noc stalo.
To byl jejich hlavní důkaz.
Ale ve výsledku to nedokázalo nic.
Někdo to video vytvořil.
MÍSTO ZNEHYBNĚNÍ OBĚTI
To video zaznamenalo, co se podle lidí stalo.
Ale soud má jít mnohem dál.
Ta animace byla vytvořena
na základě důkazů nalezených na místě činu
a rekonstrukce, které se odmítli zúčastnit.
Měli jsme dostatek prvků, abychom zrekonstruovali časovou osu.
Je to pravda? Podle kriminalistů ano.
Pracovali na tom, sepsali zprávu a zločin zrekonstruovali
na základě jejich pochopení toho, co zanechaly stopy.
Takový syndrom se v policejních zprávách často objevuje.
Říkám tomu Sherlockismus.
Když si odborník myslí, že musí všechno vysvětlit.
Pokud se nepletu, našli třináct kapek krve.
A tak přišli s příběhem, že šla odsud tam,
pak vstala a šla do pokojíčku sourozenců…
Obžaloba musí u soudu přednést detailní narativ.
Je to takový film, má strukturu, vývoj…
Pak si porota myslí, že obžaloba ví všechno.
Ale to v případě Isabelly není pravda.
Nevíme všechno.
Na dveřích pokoje oběti
byla krvavá skvrna odpovídající otisku ruky dítěte.
Právníci se ptali,
proč na tom videu není dítě, jak sahá na dveře.
A kriminalisté odpověděli, že jim to nezapadalo do časové osy.
Tak jsem se ptal,
jaké další prvky, které kriminalisté objevili,
jim do časové osy ve videu neseděly?
Byla některá fakta nepřesná?
Jistě.
Například moment, kdy Anna Carolina údajně úmyslně
uhodila Isabellu do hlavy.
Tak se to nestalo.
Isabella byla tady.
Na hlavě má ránu, jak vidíme z fotografie.
Ta rána v autě krvácela.
V autě použili reaktant, test na krev byl pozitivní.
Jde o činidlo, které nám umožňuje
vidět skvrnu od krve i poté, co byla odstraněna.
Použila jsem reaktant, abych je viděla.
Napadlo mě, že by tam mohly být i další skvrny
a opravdu tam byly.
Také víme, že šlo o lidskou krev.
Tvrdili, že ji zbili a tak zkontrolovali, zda je v autě krev.
A jak se ukázalo,
u krve, kterou tam našli, se nedalo ověřit, že je Isabelly.
Provedli test DNA,
který byl neprůkazný,
ale indikoval přítomnost mužské krve.
Co ta krvavá skvrna dokázala?
Že ji napadli? Ne.
Nebyla to její krev.
Nemohli jsme prokázat, že krev patřila Isabelle,
protože byla smíchána s genetickým profilem dalšího člena rodiny,
jednoho z chlapců.
S jejich krví.
Vzhledem k umístění na dětské sedačce šlo nejspíš o krev mladšího dítěte.
Snažili se všechno provázat.
„No, ovázal jí hlavu látkovou plenkou.“
Kde je důkaz?
„Našli jsme zakrvácenou plenku.“
„Otestovali jste DNA?“ „Ne.“
Takže to není důkaz.
NÁSLEDNĚ ANNA JATOBÁ OBĚŤ ŠKRTÍ
A pak je tu to škrcení. Rány na krku oběti jsou skutečné.
V márnici našli otisky nehtů.
LÉZE CHARAKTERISTICKÉ PRO ASFYXII PO ŠKRCENÍ
Nedokázali, že to byla ona, kdo dívku škrtil.
Objevili jsme zřetelné známky dušení.
V tomto konkrétním případě by ale bylo velice těžké určit,
čí ruka tyto stopy
na oběti zanechala.
Pokud hodláte odsoudit dvě osoby
za smrt dítěte,
musíte být schopní přesně říct, kdo co udělal.
Kdo ji shodil? Kdo ji uhodil?
Kdo co udělal?
Co nám dokáže, kdo udělal co?
Nic.
Je lákavé hrát na klasickou tropu
o zlé maceše, co zanechá takové otisky
a pak se domluví s Alexandrem,
jako by to byl nějaký hororový film.
Ptal jsem se znalců,
proč ve videu ukazují, že oběť škrtila
a dusila nevlastní matka,
když doktor říká, že to nelze potvrdit.
Na základě jednoduchého pozorování.
Alexandre Nardoni si kouše nehty až do masa.
Ale Anna má normálně dlouhé nehty,
které by takové stopy zanechat mohly.
Samozřejmě, že se najdou tací, kteří budou všechno zpochybňovat,
ale bezchybné není žádné vyšetřování na světě.
Řekl jsem porotě:
„Tuhle zprávu sestavil kriminalistický ústav v São Paulu,
jeden z nejváženějších ústavů v zemi, a fakultní nemocnice.
A pan Podval,
který medicínu nestudoval….
a nikdo z jeho týmu soudnímu lékařství nerozumí,
ale tvrdí, že je to lež.
Komu budete věřit?“
Někteří rodiče si myslí, že je v pořádku dát dětem výprask.
Řekněme, že jeden z rodičů dá dítěti facku, dítě spadne,
uhodí se do hlavy a zemře.
Pokud tuto hypotézu rozvedeme,
řekněme, že si otec pomyslel:
„Do prdele! A co teď?“
A pokusil se falšovat nehodu.
Najednou mu to přestane myslet,
nemá kritické myšlení,
není schopný domyslet následky
a jedná instinktivně a agresivně.
Existuje pro to francouzský výraz.
Folie à deux.
Šílenství ve dvou.
Je to charakteristické nejen pro Nardoniovy.
Nejsou psychopati, takovému profilu neodpovídají.
Lidé jsou mnohem víc než zločin, který spáchají.
Můžeme dokázat,
že oba se na tom podíleli stejnou měrou.
Za její smrt nesou stejnou odpovědnost.
A bez ohledu na to, co chce kdo zpochybňovat,
není možné pár z místa činu
v době pádu eliminovat.
Ať se na to díváme jakkoli,
v době pádu nemohli být nikde jinde.
Dnes je pátý a poslední den soudu, čas konce není známý.
Po shlédnutí bitvy obžaloby a obhajoby
se porota odebere do místnosti se soudcem a právníky.
Dav, který stál před soudem…
…a čekal, že si vyslechne rozsudek z reproduktorů,
by s nevinou nesouhlasil.
Soudce měl…
tu drzost,
že na ulici rozmístil několik reproduktorů,
jen aby mohl přečíst rozsudek nahlas,
což je vůči lidským bytostem přinejmenším agresivní krok.
Vždyť je soudce!
Čekáme na rozhodnutí poroty,
které uslyšíme z reproduktorů,
aby se veřejnost, která stojí před budovou soudu,
dozvěděla v reálném čase, jaký je rozsudek,
až ho soudce Maurício Fossen v soudní síni přečte.
Odvysílala by média rozsudek živě, nebo by prezentovala vlastní verzi?
Každá televize by přišla s jinou verzí mých slov.
A to jsme vzali v potaz.
Je pozoruhodné, že lidé odmítají odejít.
Lidé v tom byli citově zainvestovaní.
Na rozsudek jsem čekala já a celá Brazílie.
V těch posledních okamžicích
jsem byla s manželem.
Drželi jsme se za ruce
a čekali jsme na rozsudek.
To ticho bylo nervy drásající.
Když soudce Fossen prohlásil, že jsou vinní,
málem jsem manželovi zlomila ruku.
Rozsudek je následující.
Alexandre Alves Nardoni
se odsuzuje na 31 let, jeden měsíc a 10 dní vězení
za zločin vraždy osoby mladší 14 let se třemi přitěžujícími okolnostmi.
Další přitěžující okolností je fakt, že oběť byla potomkem pachatele.
Dalších osm měsíců vězení za zločin manipulace s důkazy.
Obžalovanou Annu Carolinu Trottu Peixoto Jatobu odsuzuji
na 26 let a osm měsíců vězení
za zločin vraždy osoby mladší 14 let se třemi přitěžujícími okolnostmi.
Plakala jsem a plakala.
Protože…
na tu spravedlnost jsem čekala tak dlouho.
Odsouzení vrahů,
které přednesl soudce Maurício Fossen,
přineslo úlevu a klid
pobouřené veřejnosti, která toužila po spravedlnosti.
Rozsudek jsem sledovala v televizi.
Vysílali ho živě.
Bylo to jako finále mistrovství světa.
Isabella!
Ne! Nebyla to chvíle k oslavám.
Chtěl jsem jen spravedlnost. A dostal jsem ji.
Trest vězení 31 let pro něj
a 26 let pro ni potěšil všechny, kteří proces sledovali.
Je to naděje pro všechny Brazilce, že můžeme důvěřovat soudní moci.
To nejmenší, co mohli pro matku udělat.
Senzace! Moje duše má konečně klid.
Spravedlnost!
Vrazi!
Zatímco dav venku křičel,
v soudní síni bylo naprosto ohlušující ticho.
Atmosféra byla tíživá.
Těžko se dýchalo. Kdo vlastně vyhrál?
Nikdo neslavil. Nikdo.
Uvnitř se nikdo ani neusmál.
Rozsudek vynesli před dvěma roky.
Myslíte, že odvolání může rozsudek zvrátit?
V téhle zemi je těžké věřit čemukoliv.
Ale budu se snažit.
Máme tu pár, který vychovává tři děti,
dvě jsou jejich a jedno je otce.
Žijí klidný život.
Máme videa, jak jsou na procházce v parku a tak.
A pak jednoho dne dorazí domů,
pohádají se, zbijí jedno z dětí,
rozstřihnou nůžkami bezpečnostní síť
a vyhodí dceru z okna.
To se považovalo za zcela věrohodný příběh.
Jeho odsoudili na 30 let vězení
a ji na 26 let,
ale nevědí, kdo co udělal.
Vůbec nepochybuji o tom,
že příběh, který jsme slyšeli, se ve skutečnosti nestal.
O tom není pochyb.
Něco vám řeknu a za pár let mi to můžete připomenout.
Byl to jediný soud případu Isabelly Nardoni.
Žádný další nebude.
ALEXANDRE NARDONI A ANNA CAROLINA JATOBÁ JSOU VE VĚZENÍ OD ROKU 2008.
POPÍRAJÍ, ŽE BY ZLOČIN SPÁCHALI.
Jestli až doteď lhali,
člověk by si říkal, jestli spolu nemají
nějakou dohodu,
která jim umožňuje
přestát uvěznění
a jeho následky pro celou rodinu,
zatímco budou dál trvat na své nevině.
Předpokládám, že se čekalo,
že se časem otec nebo nevlastní matka
přiznají a vysvětlí, co se stalo.
Chtějí
co nejkratší trest.
Jsou mladí.
Po propuštění je ještě čeká život.
Co z toho muže zbyde?
Až odejde z vězení, podívá se zrcadla a zeptá se: „Jsem vrah?“
„Zabil jsem svou dceru?“
Jak se může podívat synovi do očí a říct:
„Táta ti zabil sestru.“
Nejméně dramatický způsob, jak s tím žít,
je považovat se za oběť obrovské…
obrovského a tragického justičního omylu.
Pykám za něco, co jsem neudělal.
To vám dá sílu jít dál
a na nic se neohlížet, chápete?
Pokud jsou opravdu vinní, jak rozsudek tvrdí,
pak je pochopitelné, že se přiznávat nechtějí,
protože tím by přišli o poslední sympatie, jaké možná mají.
O pochyby. Možná jsou opravdu oběti nespravedlnosti.
Oba jsou vinní,
i když o své vině mlčí.
Je velmi nepravděpodobné, že by k takovému zločinu došlo bez dohody.
Celý příběh napovídá o jejich spoluvině.
V dějinách kriminologie jsem nikdy neslyšel
o páru, který byl odsouzený k odnětí svobody přes 10 let,
nadále trval na své nevině, a ještě zůstal pospolu.
Pochopitelně měli oba možnost
být propuštěni, pokud by se proti sobě obrátili.
Zbývá nám otázka.
Pykala by nevlastní matka za něco, co neudělala?
Narazila jsem na Jatobu, otce Anny,
tehdy u soudu.
Narazila jsem na něj na chodbě a povídám:
„Pane Jatobo, řekněte jí, ať se přizná.
Ať se přizná.“
„Paní Roso, já jí to říkal,
ale oni jí to nedovolí.
Nedovolí jí to.“
To mi řekl. Sama jsem to slyšela.
Finanční zneužívání je v tomto případě důležitým prvkem.
Nemluví se o něm často, ale existuje.
Rozhodnutí této ženy podléhají finanční kontrole,
kdy si musí říkat o peníze i na nákup hygienických vložek.
Taková ztráta nezávislosti je pro každou ženu nesmírně ponižující.
Bez finanční podpory
by si nemohla dovolit právníka
ani zajistit péči o děti.
V rozhodnutí zůstat spolu jako pár hraje několik faktorů.
Nikdo není tak naivní, aby si myslel,
že po 14 letech žijí v nějaké romantické pohádce.
V ČERVNU 2023 BYLA ANNA CAROLINA JATOBÁ PROPUŠTĚNA NA PODMÍNKU
A ZBYTEK TRESTU SI ODPYKÁ V MÍRNĚJŠÍM REŽIMU.
OD ROKU 2019 SI ALEXANDRE ODPYKÁVÁ TREST VE ZVLÁŠTNÍM REŽIMU
S POVOLENÍM K OBČASNÝM VYCHÁZKÁM.
Po tom…
Po tom, co Isabella zemřela a po tom soudu…
Potřebovala jsem nový začátek.
A děkuji Bohu, že jsem potkla svého současného manžela,
fantastického muže.
Přijal můj příběh.
Začali jsme spolu chodit, i když věděl,
že to nebude snadné.
A já s ním začala nový život.
S ním
jsem zase zažila radost z mateřství.
Byl to můj sen.
Moc jsem chtěla být zase matka.
A ten sen se mi splnil.
Bylo to emocionálně náročné těhotenství.
Když jsem otěhotněla,
všechno se mi začalo vracet.
Když jsem čekala Marii Fernandu, už to bylo snazší.
Po porodu Miguela.
Dnes nejsem
taková matka,
která by děti nutila žít v bublině.
Nenesou tíhu toho,
že jsou sourozenci
někoho, kdo tolik trpěl.
Dlouho jsem chodila spát
s myšlenkou, že ji chci…
ještě někde potkat, na tomhle světě nebo jinde.
„Něco jsem ti slíbila a slib jsem dodržela.
A teď je čas začít znovu.“
NARDONIOVI A JATOBOVI ODMÍTLI PRO TENTO DOKUMENT POSKYTNOUT ROZHOVOR.
NA NÁMĚT KNIH ILANY CASOY A ROGÉRIA PAGNANA
Překlad titulků: Antonie Dědečková