Гонсало має всі ознаки нарцисичного розладу.
Якщо виставити мене психічно хворою, він може забрати дівчат?
Привіт, Роберто.
-Чи то Еду. Я вже не знаю твоє ім'я. -Даруй, ми знайомі?
Це місце не може мати дозволу.
БАР «ЧЕРВОНА РИБА»
Одна іскра — і все згорить.
Підкуп працівника мерії — це не дешево.
Ці гроші — гаряча картоплина. Їх якось відмивають.
Рахунок від 23 жовтня. Це коли я потрапила до лікарні.
-На 30 000 євро. -30 000?
Мамо!
-Чому ти кричиш? -Що?
Де він?
-Твій друг? -Він не друг.
Агов! Сюди, будь ласка!
-Робер. -Гонсало.
«Ідеальне алібі».
«Едуардо Сільва».
І як тобі?
Цікаво, нічого особливого.
Ясно.
Отже, ти не балакучий.
-Просто часи складні. -О ні.
Ти втратив мільйони на фондовому ринку?
Не хвилюйся. Очевидно, що в тебе купа грошей.
Гроші.
Яка користь від грошей?
Якщо тебе скасують, знищать твою репутацію?
Овва.
Не балакучий, але напружений, коли відкриваєш рота.
Що ти накоїв?
Дружина говорить про мене всяке лайно.
Гаразд, і так ясно.
Вона написала заяву, а ти її не чіпав.
-Ніколи. -Чорт.
Навіть навпаки.
Моя дружина…
Вона психічно нестабільна.
Я все життя намагався допомогти їй, а вона мені так відплачує.
Звісно.
Отже, типова істеричка.
Тепер каже, що це не вона.
Сука.
На твоєму місці, я б якнайшвидше розлучився.
І що? Утратити все?
Я втрачу дочок.
Я втрачу будинок, гроші. Усі зусилля по життю намарно.
І репутацію теж.
Але я б радив подумати. Хто сказав, що вона більше не заявить?
Ні, ти подумай.
У тебе велика проблема.
Гадаю, мені пощастило.
Я виграв у лотерею кохання.
-Яке щастя. -Так. Ми станемо батьками.
Ми щасливі. Хоча нині не найкращі часи. Себто…
Та лайнові часи. Але є що є.
-Справді? -Ага.
Минулого року я купив бар на пляжі. Неймовірне місце. Усе було чудово.
Повно народу з четверга по суботу до шостої ранку.
А тоді нізвідки — дзвінок із мерії, і мені кажуть, що заберуть ліцензію.
-Бар не відповідав якимось вимогам… -Я архітектор, я знаю про що це.
Ну й усі мої заощадження…
Зникли. Ось так просто.
Слухай.
Я знаю декого в мерії. Тобі допоможуть повернути ліцензію.
Але як? Просто видадуть?
-Просто так нічого не буває. -Але я ж кажу, що в мене немає ні гроша.
Мені нема що дати.
Я можу дещо придумати.
За сім'ю.
Ось. Тут його чудово видно.
-Хіба не бачиш? -Я розумію.
Так, Анхело. Я покажу це судді.
Але це не надійний доказ.
-Чому? -Бо здалеку.
Надто далеко. Робер ще й у кепці. Це міг бути хоч і я.
Це не міг бути ти, Андере.
Але… Прошу, зосередьмося.
Гаразд?
Запис від 14 вересня. Через два дні після заяви.
А за місяць, щойно Анхела опинилася в лікарні,
Роберто знову відкрив свій бар.
Бар, що не має ізоляції під дахом, аварійних знаків,
і в цілому не відповідає вимогам протипожежного захисту.
Цей бар нізащо не пройшов би перевірку.
А хто дружить із працівником мерії, який підписав ліцензію?
Гонсало?
-«Ландшафти душі». -Садівнича фірма.
Її найняв Гонсало, щоб зробити повний ремонт двору.
А чия це компанія?
Чоловіка працівника мерії.
І ти кажеш, що роботи не проводилися?
Я хочу сказати, що Гонсало допоміг Роберто отримати ліцензію,
а Роберто допоміг Гонсало зруйнувати моє життя.
-Боже. -Так.
А саму ліцензію ви бачили?
Я займаюся.
Мені треба поспати.
АНХЕЛА
-Добрий вечір. -Добрий вечір.
-Можна поговорити з головним? -Він у підсобці.
Можете попросити його вийти? Це важливо.
Робере!
-Робере! -Іду!
Що таке?
Добрий вечір.
Сусід поскаржився на шум.
-Дивно. Ми ж у глушині. -Мабуть, у нього хороший слух.
Не гони, чуваче.
Покажіть ліцензію.
А це тут до чого?
Ні до чого. Я просто хочу її побачити.
Зрозуміло.
Ідіть за мною.
Анхело.
Що?
-Я її добула. -Що?
Ліцензію. Іньякі щойно надіслав.
На ній підпис Горки. Гарний підпис.
То ми його притиснули?
Здається, так.
-Я виграю? -Не сумніваюся.
-Іньякі класний, так? -Так, він чудовий.
Цей шкільний чат страшенно дратує.
Збори батьків будуть онлайн. Можеш узяти участь.
Думаєш?
Ось отримаєш опіку, то вже нікуди від цього не подінешся
Кажу ж, Іньякі чудовий.
До зустрічі.
Марибель, це я.
-Доброго ран… Ой! -Вам доставка покупок.
Це чудово.
Не думаю, що я щось забула. Але ти кажи. Якщо забула, поїду ще.
-Вигляд у тебе щасливий. -Так.
Слухання щодо опіки завтра.
-Я не знала. -Так. О 12:00
Мамі краще не казати.
Я хочу свідчити.
Ні, для тебе це ризик.
Якщо так треба, я поїду додому. Але я хочу розповісти, що бачила.
Що ти маєш на увазі?
Ні. Просто ні.
Я прийду.
Це для тебе.
І для мене теж.
У нас багато доказів проти Гонсало, краще побудь із мамою.
Ви чорта згадали.
Отакої, я думала, ти спиш.
Він нещодавно заходив. Такий чемний. Чудово.
Гонсало нещодавно приходив? Сюди?
Так.
-Справді? -Так.
-Чого він хотів? -Не знаю.
Він узяв ключі й пішов у сарай, не знаю.
Може, щось украв.
Коли він приходив?
Коли?
Не знаю. Ну…
Я не знаю. Ви мене заплутали. Давно. Два місяці? Я не знаю.
Не хвилюйся, мамо. Ти впевнена?
Так. Гадаю.
Він заснув.
Досі думаєш?
Гонсало ніколи не ходив до мами.
Ніколи.
Я не знаю, що він там робив. Я не розумію. Це не збіг.
Я впевнена, що ні.
Але слухання завтра.
Прийми душ. Я приготую вечерю.
Для мене було нормою, що Гонсало принижував і ображав мене.
Що він казав?
Дурепа, нездара. Здебільшого так.
Хоча він по-різному мене обзивав.
За його думкою, я ніколи нічого не робила правильно.
Домогтися схвалення було неможливо.
А коли він лютився, ну…
Він кричав на мене, ображав і…
І він мене бив.
Він вас бив?
Куди він вас бив?
Він мене штовхав.
Бив у живіт.
А ще він мене душив, і я не могла дихати.
Ви можете довести такі серйозні звинувачення
проти мого клієнта?
Мабуть, ні.
Дякую, пані Рекарте.
Я був дуже закоханий у свою дружину.
Ми познайомилися в коледжі.
Вона була кмітливою дівчиною. Дуже розумною.
Гарною.
І мені пощастило, коли вона обрала мене.
Але із часом
я був збентежений тим, що за ідеальним фасадом
була така закомплексована й емоційно нестабільна людина.
Я думав, що це одноразово, коли вона захотіла залишити навчання.
І я присвятив себе спробам допомогти їй,
щоб переконати її не кидати свої проекти.
І це було важко. Дуже важко.
А що було потім?
Гадаю, її комплекси перемогли.
Вона ніби була не там, де мала бути.
Вона всього боялася.
Я їй був потрібен геть у всьому.
Вона завжди хотіла бути зі мною чи з її мамою.
Або з її книгами.
А коли народилися ваші доньки?
Ну, це…
Це було найважче.
Вона зізналася, що…
Що вона про це шкодує.
Бажала, щоб вони не народилися.
Її руки були всі в синцях.
Усі в синцях.
Того дня її мамі було погано, і Анхела прийшла допомогти мені її викупати.
Коли вона підгорнула рукави, щоб їх не замочити…
Якщо те, що ви кажете, правда,
звідки ви знаєте, що це мій клієнт поставив ті синці?
Я страждала від насильства п'ять років.
Від мого колишнього чоловіка.
Я знаю, як це — жити в страху.
Анхела боялася.
Уявіть, коли вона приїздила до мами і…
Гонсало дзвонив їй.
Він дзвонив, а вона здригалася й напружувалася.
-Вона вигадувала різні виправдання… -Тобто вона брехала?
Ні. Вона не брехала.
Вона не брехала. Вона…
Вона
дуже боялася.
І вона…
Вона ніколи не брехала. Вона…
Вона не хотіла, щоб її мама бачила. Розумієте?
-Тому вона… -Тому пані Анхела брехала.
І саме тому нам було потрібно з'ясувати, хто подав заяву.
Яка, безсумнівно, була неправдивою.
Дякую.
Оголошую перерву.
Ми продовжимо слухання завтра о 10:00 Дякую.
Що в тебе в голові? Га?
-Гонсало. -Ти не розумієш?
Не можна мати все.
Хіба мама тобі не казала?
Треба сказати твоїй мамі. Вона така сама, як і ти.
Я не можу дихати.
-Задихаєшся? -Так.
Якщо це повториться, що нам робити? Га?
Якщо це повториться, що нам робити? Скажи.
-Будь ласка. -Скажи.
Анхело, ти готова?
Так.
Продовжуємо засідання.
Гаразд.
Наскільки я знаю, 12 вересня було подано заяву. Про насильство.
Так, ваша честь.
Але, як бачите, пані Анхела негайно заперечила звинувачення.
Ми вважаємо, це була спроба обмовлення
тими ж людьми, які напали на мого клієнта за кілька днів у Барріці.
Помста за його роботу.
Щодо звітів психологів представлених іншою стороною,
ми згодні, що пані Анхела
пережила тривалу травматичну ситуацію.
Але пам'ятаймо, що пані Анхела половину життя прожила з матір'ю.
Людиною із психічним розладом, який, до речі, є спадковим.
Заперечую, судде.
Лікарі виключили будь-який психотичний стан у моєї клієнтки.
Проте є докази
що пані Анхела наражала дочок на небезпеку
щонайменше двічі.
Що ти накоїла?
-Вибач. -Ти здуріла?
Ми підтвердимо, якщо є такі докази.
Слово адвокату позивача. Починайте.
Газлайтинг.
«Вид психологічного насильства, коли жертву вимушують
сумніватися у своїх відчуттях і мисленні».
Саме це пан Гонсало Очоа
намагався робити з пані Анхелою Рекарте в цій ситуації.
Я хочу надати суду докази, які показують, як пан Гонсало
вигадав великий план,
щоб усі повірили, що в моєї клієнтки психічний розлад.
Перш ніж продовжити, я маю представити суду дуже важливу частину цього сюжету.
Це стосується Роберто Ірігоєна.
Власника бару «Червона риба» в Меньякозі.
-Чому ви досі не представили цей доказ? -До сьогодні ми його не мали.
Продовжуйте.
Пан Гонсало найняв Роберто Ірігоєна.
Він найняв його, щоб той удав старого шкільного друга пані Анхели.
На ім'я Едуардо Сільва.
Анхела його не пам'ятала, бо цієї людини не існувало.
Але завдяки великій кількості інформації, наданої паном Гонсало,
Анхела йому повірила.
Завоювавши її довіру,
Едуардо Сільва зізнався, що це була брехня.
Що вони зустрілися не випадково.
І що її чоловік найняв його, щоб убити її.
Пані Анхела думала, що в небезпеці, як подумав би й будь-хто,
вона втекла й потім мала сутичку із чоловіком.
Приїхала поліція, пані Анхелу заарештували,
а Едуардо Сільва зник, наче й не було.
Едуардо Сільва — автор роману,
що точно розповідає історію, яку переживала пані Анхела.
Пан Гонсало хотів, щоб ми подумали, що Анхела перечитала книжок.
-І, як Дон Кіхот, утратила розум. -Заперечення, судде.
Ми справді прийшли послухати казки?
Адвокате, я тут вирішую що є казкою, а що ні.
Гаразд. Можете довести те, що ви розповіли?
Авжеж. Захист не вірить у випадковості, він вірить у докази.
Дон Гонсало зустрів Роберто Ірігоєна через два дні
після заяви про насильство.
Роберто Ірігоєн отримав ліцензію знову відкрити свій бар
у день після того, як пані Анхела потрапила до клініки.
Пан Гонсало підозріло оплатив роботу, яку ніколи не робили,
компанії «Ландшафти душі», пов'язаній із директором містопланування,
який видав ліцензію бару Роберто Ірігоєна «Червона риба».
Це четвертий, п'ятий і шостий докази.
З вашого дозволу, судде.
«Ландшафти душі» вчора почали роботи на подвір'ї мого клієнта.
Спокійно.
Ми подамо апеляцію. Так?
Дідько.
-Ні. Ще є кримінальне провадження. -Так.
-Подамо на Роберто й типа з мерії. -Звісно.
Усі будуть під слідством. Хтось заговорить.
Скільки це займе?
Коли я побачу доньок? Мені потрібно…
-Анхело. -Ти хворий.
-Ти хворий! -Анхело.
Анхело, люба, ти хворієш.
Але з допомогою і з часом тобі покращає.
Я не дозволю, щоб дівчата росли зі сволотою, як ти.
Не можеш без образ.
Поки ти не визнаєш, що хвора, як твоя мати…
-Заберіть її. -Анхело, будь ласка.
Вибачте, панове.
-Це неприпустимо. -Знаю. Вибач.
Я розумію. Я б його вбила. Останнє, що нам треба, це позов.
Я завжди програватиму Гонсало.
Мені треба побути одній. Вибач.
Я подзвоню.
ЛАНДШАФТИ ДУШІ
Передай м'яч. Мені!
Як справи?
Я не здамся.
Я теж.
ЩОДЕННІ ЗВИЧКИ
Щось не знаєш?
-Це складно. -Не складно, любий.
Це те, що ми робимо щодня.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
-Я приготувала сніданок. -Дякую.
Наприклад, чистимо зуби, миємося, вечеряємо. А ти маєш це розставити.
Що спершу? Сніданок чи вечеря?
-Сніданок. -Чудово. Отже, треба з'єднати крапки.
Прекрасно, бачиш? Чудово.
Це як щоденник.
Що таке щоденник?
Твоя кузина, Ана, такий веде. Зошит, де вона пише свої думки, секрети.
Я почала писати у твоєму віці.
-Справді? Це не схоже на тебе. -Хіба ні?
Я дуже ретельно їх вела. До 20 років писала, мов це святе.
Щоденники досі лежать у мами. Так буде соромно, якщо дівчата…
Що таке?
Роберто знав про мене те, що я нікому не казала.
Я знаю, що робив Гонсало в мами вдома.
-Привіт, люба. -Привіт.
Мені потрібні ключі.
-Від сараю? -Так.
-Усе гаразд? -Так.
Падлюка.
Він вивчив їх від корки до корки.
З 98 по 2001 рік.
-Шкільні роки, так? -Угу.
Лише цих немає в мами. Якщо їх там немає, вони в Роберто.
-Або він їх викинув. Я б так і зробила. -Ага. Але це неважливо.
Бо Гонсало цього не знає.
Я не розумію, Анхело.
Чого ми з усього цього навчилися?
Правда неважлива. Важливо, що здається правдою.
А що може здаватися правдою? Що в Роберто досі мої щоденники.
У мене є план, Естер.
Але потрібна твоя допомога.
МАНІКЮРНИЙ САЛОН
Алло, мамо.
Ти вже це казала, мамо.
На дві години пізніше — це не страшно, мамо.
Головне, що все гаразд і…
Мені треба йти, мамо. Так, я подзвоню пізніше.
Так, пізніше.
-Привіт. -Привіт.
-Ми хіба знайомі? -Стразики й френч для подруги.
І чому ти тут?
-Хочу поговорити з твоїм хлопцем. -З Робером? Чому?
Він сам може розповісти.
-Робере. -Що?
Іди сюди.
Що таке?
Залишиш нас на хвильку, люба?
Хто вона?
Я потім скажу.
За дві хвилини їдемо до лікарні.
Що ти тут робиш?
Я прийшла попросити про послугу. Дві.
-Ти мені винен. -Я тобі ні фіга не винен. Даруй.
-Я можу донести на тебе, якщо хочеш. -Он як? За що?
Твій бар не відповідає будь-яким пожежним протоколам, наприклад.
-А ліцензія є. -Якщо донесуть, вона нічого не варта.
Чи ти думаєш, що Гонсало захищатиме тебе?
Ти зробив, що він хотів, ти йому не потрібен.
Кажи.
Зроби один дзвінок і позич мені свій бар на кілька годин.
І пароль до комп'ютера.
Авжеж. А звідки знати, що ти все одно не донесеш? Га?
Ти знаєш, що ні.
Гаразд. Але я ніяк не причетний.
Беґоньє, будь ласка! Телевізор надто гучний. Можна прикрутити?
-Зараз. -Дякую.
Будь обережною. Це може бути пастка.
Гаразд.
-Що ще сталося? -Я в пологовому, дочка народжується.
І? Усе гаразд?
Так. Я хотів сказати,
що приходила Анхела, коли ми їхали в лікарню.
Вона знає, що ти дав мені щоденники.
Як? Але ти ж їх спалив, так?
-Так, але я відсканував деякі сторінки в… -Ні, я сказав без копій.
-Видали все. -Не можу.
Копії на комп'ютері в барі, а там спрацювала сигналізація.
Чому ти не там?
Кажу ж, дружина народжує.
Не мої проблеми.
Їдь й видали все. Негайно.
Ще подякуй, що я тобі кажу.
Ні, чорт…
Скотина.
ЧЕРВОНА РИБА
-Що ти із цим робиш? -Захищаюся.
-Від чого? -Від тебе.
Не сміши мене. Дай сюди.
Я знаю, що ти забрав мої щоденники. У мене є докази.
Тебе посадять.
Мені начхати на щоденники. Хто тобі повірить?
Знаєш, що засмучує?
Дівчата навідуватимуть тебе в психлікарні. Як ти свою матір.
Ти знаєш, що я можу тебе знищити, і це мені зійде з рук?
Тобі не повірять.
Ти не просто кривдник, сучий сину. Ти ще й поганий тато.
Дівчата мене люблять.
Вони мене обожнюють.
Паскуда.
Ти така незграбна.
Ти все робиш не так.
Так, яка адреса?
-«Червона риба», біля пляжу. -Уже їдуть.
Гонсало.
Ти дещо забув.
Справді?
Що ж?
Сьогодні батьківські збори.
Ти божевільна. Усе, що ти кажеш, не має сенсу.
Справді? Бо я не забула.
І ти на зборах.
Привітайся.
Анхело?
Стояти.
Ані руш.
Анхело. Як ти?
Скажи що-небудь, прошу.
Анхело, не хвилюйся. Усе скінчено.
Не хвилюйся, я тут.
Допоможіть!
БАР «ЧЕРВОНА РИБА»
З тобою все буде добре, Анхело.
От побачиш. Не хвилюйся. Я тут, з тобою.
ПОЛІЦІЯ
У машину.
Сідайте в машину.
-Я можу бути тут, так? -Так.
-Даруйте. -Слухаю.
Хто їх надіслав?
А, зараз.
«Люба Анхело, нам дуже прикро через усе, що сталося.
Одужуй швидше, можеш на нас розраховувати.
Лаура й Фернандо».
Викиньте їх.
Ні, чому ж? Такі гарні.
То заберіть собі.
Справді?
Ой, щиро вам дякую.
-Вибачте. -Вітаю.
Чорт.
Треба було поїхати з тобою до бару. Вибач.
Так.
Анхело.
Знаю, ти мені не віриш, але…
я не хотів тебе скривдити. Ніколи.
Я переживав важкі часи, і я не мав вибору.
Хотів би я стерти все, що сталося.
Але не можеш.
Знаю.
Полагодь бар.
Там небезпечно. Можуть загинути люди.
Змінний одяг, чиста постіль і…
-Взуття 43-го розміру. -Я просив 44-го.
Іншого нема. Телефон, будь ласка. А також обручку й годинник.
Підпишіть тут, якщо можете.
Бачите, який Панчито радий вам?
-Так. -Правда ж?
Він любить, коли його гладять.
Дивіться, який він щасливий. Він такий милий.
Чудово, Має.
-Пам'ятаєш, як ти боялася? -Так.
А тепер ні?
-Ні. -Ні.
Авжеж, бо Панчито такий лагідний.
Дуже добре. Так. Чудово.
Мамо.
-О, погляньте! Гляньте, хто тут. -Мамо!
-Ох! -Мамо!
-Мамо. -Мамо.
Донечко.
Це для тебе.
А це для тебе. Добре.
Я теж хочу.
-Обережно, крихке. -Гаразд.
Як ти?
Дуже добра.
Овва. Ти така сильна.
Ану ще! Дуже добре!
-Так! -Чудово!
-Так! -Ще раз!
-Велосипеди! Клас! -Покатаймося.
-Гаразд. Уперед! -Ура!
-Є? -Так.
То вперед.
Уперед!
-Біжи! -Відмінно!
Ось так.
Гайда.
Так!
Так.
І ось так.
Готово.
Вам тут добре?
Чим займаєшся?
Працюю над тендером.
Думаю, я маю шанс. Гарно виходить.
Така ти мені подобаєшся.
Ти готова?
Упевнена, що хочеш цього?
Знаєш, скільки там людей щовечора? Молодь.
Вони ризикують життям.
Так. Але все гаразд. Ти виборола опіку.
Я все одно мушу.
-Агов, Має! Дай м'яч! -Мамо.
Я скоро повернуся.
-До зустрічі. -Бувай.
-Алло? -Привіт, Роберто.
Чого ти хочеш?
Спитати, чи ти все зробив згідно вимог пожежної безпеки, як я просила.
Так, уже давно.
А ти все брешеш.
Я не брешу, Анхело. Про що ти?
Анхело, де ти?
Анхело!
Я займуся електропанеллю.
-Виклич пожежну. -Зараз.
Їдьмо.
Під дахом своїм вона тримає
Ми це зробили.
Виправдання для кожного факту
Валізку тривожну збирає Щоб швидко піти у якомусь випадку
У її голові луна Досі тягне її назад
Історія втомлює та сама
Виснажує пошук виправдань
Проте стало ясно їй
Після тисячі битв Що так і минає життя
О, войовнице
Я нестиму тебе в душі До кінця мого буття
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька