At have Natalia som nabo var som en Hitchcock-film.
Man hadede at gå ud ad sin dør,
fordi man ikke vidste, om hun ventede på en.
Hvis man gik hen til postkassen. Der var hun.
Hun begyndte at gå ind i folks hjem uden at banke på,
gik ind og åbnede deres skabe og spiste deres mad.
Og så havde vi et gartnerhold.
Hun gemte sig bag buskene
og hoppede ud foran dem for at skræmme dem.
Hun hang meget ud med alle de ældre, rigtig gamle fyre.
Og hun prøvede seksuelle ting og talte om seksuelle ting med dem.
Fred var inde og vaske tøj.
Og hun kom ind, og han troede bare, at hun kom derind
for at få hjælp, for hun ikke kunne nå op med mønterne
for at vaske sit eget tøj.
Jeg tror, hun begyndte at tale om seksuelle og frække ting med ham.
Hun prøvede at indynde sig hos ham.
Han sagde: "Jeg var så utilpas over for hende.
at jeg bare ville væk. Jeg var ved at lade tøjet ligge."
Men han sagde: "Endelig kom jeg væk fra hende.
Jeg vil aldrig være i det vaskerum med hende igen."
Man kunne tro på denne mand.
Hun tilbød ham sex, og han sagde: "Gå væk fra mig."
Natalia gik op foran, og der var en ældre fyr derude,
og hun gik derind i to-tre timer ad gangen.
Og hun tog ofte hjem til ham.
Hun sagde, at hun havde boet på et bordel inde i byen,
og at hun så prostituerede og var prostitueret, før hun kom her.
Et sted i Indianapolis.
Jeg troede ikke på hende, fordi hun talte altid i cirkler.
En dag så jeg en lille dreng rulle rundt i græsset og alt muligt.
Jeg sagde: "Jeg går ind." Hun sagde: "Okay."
Så gik hun ned til naboens hus.
Du ved, hvordan man ruller ned ad en bakke? De lå der.
Natalia og drengen rullede frem og tilbage.
Og i det næste øjeblik var hun tæt på den lille dreng.
Og Natalia rakte armen ud.
Hun begyndte at åbne hans bukser. Og jeg sagde: "Natalia! Hvad laver du?"
Og så kom faren hen til døren,
tog sin søn og råbte ad hende.
Han sagde: "Hvis du rører min søn igen... " Han var en rasende far.
Og hun stak af og gik op foran.
At gøre det med den lille dreng foran os!
Gud ved, hvad hun gjorde bag lukkede døre. Det var så sygt.
VI KONTAKTEDE DRENGENS FAR, MEN HAN NÆGTEDE AT TALE OM HÆNDELSEN.
ANKLAGERENS AFHØRING AF NATALIA BARNETT
DEN 14. OKTOBER 2022, TI ÅR SENERE
I Westfield indrømmede du at have banket på din nabos dør
og leget med deres børn?
Ja, det gjorde jeg.
Gjorde du deres børn fortræd?
Nej, det gjorde jeg aldrig.
Der havde været flere klager over,
at hun forstyrrede naboerne og sådan noget.
Og de havde sagt, at hun legede med disse børn,
og at det var underligt, at en voksen legede med
disse små børn på den måde... at rulle rundt med dem.
En person sagde, at hun var upassende over for dem.
At hun rørte ved dem.
Og som regel, teknisk set, hvis vi får tre klager eller mere,
har vi mulighed for ikke at forny nogens kontrakt.
Hun boede der i et år, og så udløb hendes lejekontrakt.
De ville ikke forny lejekontrakten.
Så Kristine gik på lejlighedsjagt med Natalia i Lafayette, Indiana.
Vi kendte byen. Vi gik på college der.
Både hun og jeg gik på Purdue, så vi kendte byen.
Kristine fandt en lejlighed.
Kort før det havde vi besluttet at flytte til Canada
for at støtte min søns uddannelse.
The Perimeter Institute i Waterloo, Ontario, Canada,
ville have Jacob på 14 år til at tage sin kandidatgrad deroppe.
Men jeg vidste ikke,
at det skulle blive et meget dårligt sidste år af ægteskabet.
Natalia havde været genstand for så mange rapporter
hos myndighederne for beskyttelse af voksne og børn,
Westfields Politi... at Barnett-parret var trætte af det.
De ville have hende ud af countyen. Men det, der skete i Lafayette,
var begyndelsen på enden for Barnett-parret.
-Var du med på at tage til Lafayette? -Nej. Hun tog mig bare med.
-Hun tog dig bare med til Lafayette? -Ja.
Hvad skete der i Lafayette?
Vi tog hen og kiggede på en lejlighed.
Ville du bo i den lejlighed?
Nej. Men Kristine fortalte mig, at det var der, jeg skulle bo.
-Men du ville ikke bo der? -Nej.
Ville du bo i lejligheden i Westfield?
Nej. Hun skaffede den bare til mig.
-Okay. Hvor ville du gerne bo? -Jeg ville bo sammen med Kristine.
Jeg ville være hos min familie, som jeg troede, var min familie.
Hvorfor det?
Fordi jeg ikke vidste, hvad jeg skulle gøre.
Jeg kunne ikke tage vare på mig selv og kunne ikke være alene.
De fik hende ud. Alle blev så lettede.
Alle var glade for at se hende gå.
Så fra den ene dag til den næste var Natalia væk,
og vi så hende ikke.
Jeg prøvede at ringe til hende, men hendes telefon var slukket.
Vi anede ikke, hvad der var sket med Natalia. Hun var bare væk.
Natalia, jeg ved ikke, hvor hun tog hen efter det.
Jeg ved ikke noget.
Jeg tror, hun er lidt besat. Det er alt, hvad man kan sige.
Hun præsenterer sig selv som en rar person,
men hun er virkelig ond og udspekuleret.
Folk tænker: "Hun er lille og deform,
så hun kunne umuligt gøre alle de ting, som alle siger."
Men de tager fejl, og hun gjorde det.
Jeg var der. Jeg gennemlevede det.
Jeg har stadig ingen konkrete svar. Jeg ved ikke, hvor gammel hun er.
Jeg ved ikke om det, hun sagde, var sandt.
Ja, det er skræmmende, at Natalia stadig kunne gøre det.
At hun kunne manipulere med folk,
og det er sikkert værre end det, hun gjorde i vores lejligheder.
Jeg tror ikke, hun stoppede.
Hun finder altid en anden person at manipulere.
Kan du fortælle mig om den første gang, du mødte Natalia?
Første gang jeg mødte Natalia...
Det var virkelig foruroligende for mig. Ærligt talt.
Tekster af: Martin Speich plint.com
Westfield 112, hvad er din nødsituation?
Jeg forfølger en nabo. Jeg vil gøre dem fortræd.
Jeg er bange for, hvad der sker, hvis ingen hjælper mig.
Jeg vil sende noget hjælp. Hvad hedder du?
Natalia Barnett.
Den 26. april 2010. Det var den dag, vi adopterede Natalia.
Da vi kom til i slutningen af 2012,
havde vi levet med en sociopat, der prøvede at dræbe os hver dag.
Vi vidste ikke, hvem hun var, hvor gammel hun var.
Hun ville ikke indrømme eller fortælle os, hvem hun var.
Lægerne sagde, at hun ikke var i nærheden af den alder, vi fik oplyst.
Og vi have indsendt en begæring om
at få en høring for at rette hendes alder.
Dommeren havde en begæring, udarbejdet af en advokat,
der fremlagde argumenterne for, hvorfor denne person ikke var otte.
De mente, at hun faktisk var voksen.
Ingen vidste helt hvilken alder, men hun voksede ikke i fire år.
Så dommeren kom med sin egen lille formel:
"Vækst ophører, når man er 18, hvis hun ikke er vokset i fire år,
så var hun mindst 18, da hun kom ind i deres liv,
og jeg vil lægge fire år til. Okay, jeg siger, at du er 22."
Da det blev rettet, vidste jeg, at hun var voksen.
Vidste jeg, om det var 18, 22, 35, 150? Nej.
Det er ikke usædvanligt at rette alder i internationale adoptioner.
Der bliver måske barberet et par år af barnets alder,
fordi det tiltrækker adoptivfamilier,
jo yngre barnet er. Det er i hvert fald det, man tror.
"Jeg kan købe et par år, ikke? Hun er ikke rigtig otte år.
Hun er ti, 11 eller sådan noget." Men at springe 14 år til 22 år.
Det giver ikke mening.
Da man rettede alderen,
var der god, solid dokumentation for en cirka-alder.
Og hun havde en primær læge,
som kiggede på det hele og også fremlagde beviser.
Så den læge kiggede på masser af andre lægers oplysninger
og kom frem til en afgørelse.
Og så på det tidspunkt, når det er så mange år siden,
siger man, hvad der giver mest mening ud fra beviserne
og de professionelles holdning,
fordi det er i barnets interesse at ændre alderen.
Jeg er ikke lægen, og jeg er ikke dommeren,
men jeg følte, at det byggede på noget troværdigt.
De gav hende en ny fødselsattest. De gav hende et nyt Indiana-id.
Alt blev rettet fra fødselsåret 2003
til 14 år længere tilbage til 1989.
ANKLAGERENS AFHØRING AF NATALIA BARNETT. DEN 19. SEPTEMBER 2019
Mens jeg var på hospitalet, rettede de min alder.
-Kan du fortælle mig om det? -Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
-Jeg ved ikke, hvad der skete. -Bare fortæl mig, hvad du ved.
Jeg ved, jeg kom ud fra hospitalet, og hun skaffede mig en lejlighed.
Barnett-parret var bekymrede over at have hende tilbage i deres hjem.
Kristine ville sikre sig, at hun havde et godt sted at bo.
Så Kristine og hun fandt en lejlighed til hende i Westfield.
Westfield, Indiana, ligger i Hamilton County, Indiana,
den rigeste del af staten.
Det var et etplanskompleks. Hun havde en stue.
Hun havde en spisestue. Hun havde et lille spisekøkken,
et badeværelse og et soveværelse.
Kristine og Natalia betalte de første tre måneder på forskud.
Indflytningsdag...
Jeg ved, at vi gav Natalia nogle møbler fra vores hjem.
Vi købte madvarer til hende. Det var ret grundlæggende ting.
Der er ikke meget at fortælle.
Kristine vidste ikke, hvad hun skulle gøre med Natalia.
Så hvorfor ikke sætte hende i en lejlighed og sige, at hun er 22?
Jeg hedder Sue McCallum, og jeg var Natalias nabo,
da vi boede i Westfield-lejlighederne.
Okay, hvad så nu?
Jeg mødte hende bare ved et tilfælde en dag.
Jeg så hendes mor stille sine indkøbsposer ud på fortovet.
Hun stod med ryggen til mig, og jeg tænkte:
"Den stakkels lille pige bærer de varer ind."
Jeg var på vej hen til postkassen, og jeg sagde, "Nå, skat,
har du brug for hjælp? Hvor er din mor?"
Og hun vendte sig om og sagde: "Jeg er 22."
Jeg forventede, at hun var ung, men det var hun ikke, hun var voksen.
Det kunne man se på hende. Og hendes mor havde en Cadillac.
Hun sad i bilen, mens jeg hjalp hende med at bære varerne ind,
for hun efterlod dem bare på fortovet.
Hun sad bare der og kiggede på os, og hun rullede end ikke ruden ned
og sagde: "Tak, fordi du hjalp hende."
Hun sad bare der og kiggede, og så kørte hun.
Det var uhøfligt, for Natalia kunne dårlig åbne den forbandede hoveddør,
bruge nøglen og komme ind.
Så jeg tog varerne og bar dem ud i køkkenet for hende.
Jeg kørte hende hen til supermarkedet et par gange.
Hun brugte madkuponer, når jeg tog hende med i supermarkedet.
Jeg tænkte:
"Du kan køre i en Cadillac. Hvorfor kan du så ikke tage dig af hende?"
Mit navn er Melanie.
Min mand og jeg var begge Natalias naboer i Westfield, Indiana.
Jeg mødte Natalia, da min kone og jeg rensede blomster.
Hun kom bare løbende over gaden og...
Min kone og jeg kiggede på hinanden og sagde:
"Hvad foregår der her?"
Det stressede mig, for jeg troede, hun var et barn, der løb over gaden.
Og så kom hun over og begyndte at tale til os,
og det var bestemt ikke et barn. Det var super fint.
Hun udtrykte sig godt og var venlig over for os.
Hun præsenterede sig selv
og startede en samtale, som om vi havde været venner i flere år.
Og det generede mig ikke på det tidspunkt.
På det tidspunkt.
2 Mit navn er Andrew Rice.
Jeg er automekaniker, certificeret mekaniker.
Jeg boede på Catherine Drive i Westfield.
En dag legede mit barnebarn i indkørslen.
Der var 15 grader varmt, og min kone og jeg gik ind i huset et øjeblik,
og da jeg kiggede ud af vinduet,
var der en lille person, der gik ind i vores have, op mod vores garage.
Hun talte med mit barnebarn, og de legede i indkørslen.
De kørte på den elektriske motorcykel og kørte ræs.
-Klar, parat, kør. -Kør, kør, kør!
Mit første indtryk af Natalia var, at hun var et lille menneske.
Jeg troede ikke, at hun var et barn i starten,
og da vi talte med hende, indrømmede hun, at hun var 26 år gammel.
Hun fortalte, at hun boede i lejlighederne nede ad gaden,
som kun lå to-tre huse nede ad gaden overfor.
Åh! Vi kører ud på græsset.
Okay, jeg sidder fast. Vær sød at hjælpe mig. Sidder fast!
Da solen gik ned, blev det lidt køligere,
og Natalia havde ikke jakke på.
Det havde vi, fordi det blev køligere.
Hun har brug for hjælp.
Kan du hjælpe mig?
Hun havde ikke gjort de basale hygiejniske ting, som de fleste gør.
Hendes hår var lidt beskidt, og der var en ubehagelig kropslugt...
som hun udsendte.
Hun var ikke en særlig renlig person. Hun havde sin kropslugt,
og hun gik i det samme tøj i flere dage, før hun skiftede,
og hendes sko var slidte og ødelagte.
Det skyldtes delvist måden, hun skulle gå på.
De burde have købt flere sko til hende eller noget.
Jeg kan huske, at jeg kiggede på hende og tænkte
efter at have set beskidt tøj... Jeg tænkte:
"Kan hun tage sit tøj af for at vaske det?
Kan hun selv tage rent tøj på? Hvor mange dage har hun haft det på?
Skifter hun kun tøj, når hun får hjælp?"
Det kan jeg huske, jeg tænkte.
Moren og brødrene kom aldrig for at besøge Natalia.
Den eneste person, jeg så der, var hendes adoptivfar.
Jeg så ham kun på afstand.
Jeg bemærkede det, fordi han kørte i en sportsvogn.
Det var en bil, som jeg ikke havde set i kvarteret.
Men det var ikke ofte, og det virkede ikke, som om han blev der i lang tid.
Jeg så ham kun én gang ved et tilfælde. Køre op og hoppe ud.
Vi var lige her ved affaldspanden,
og hun sagde: "Det er far. Jeg skal gå."
Og jeg sagde bare: "Er det din far i den bil?
Og de tvinger dig til at bo her?"
Min mand og jeg var begge bekymrede for, om hun var i sikkerhed,
fordi hun var mindre af statur og boede alene.
Vi ville bare sikre os, at hun var okay.
Hun havde brug for hjælp. Det kunne vi mærke.
Om hun så var fem eller 50,
havde hun brug for hjælp med at klare sig.
Nogle af Natalias naboer var bekymrede for hende,
så de kontaktede børneforsorgen.
Børneforsorgen begyndte en undersøgelse.
Heather Wilson havde undersøgt Natalia som barn
i Barnett-hjemmet i 2012, før hun fik rettet sin alder.
Spol frem i tiden... næsten et år,
og nu bor Natalia alene i en lejlighed,
og Heather Wilson kommer ind i billedet igen,
og Natalia er nu 22 år gammel.
Og Heather Wilson var måske ikke overbevist om, at Natalia var voksen,
og derfor ville hun gøre, hvad hun kunne for at undersøge
og sikre, at påstandene om omsorgssvigt ikke var underbyggede,
og at hendes basale behov blev dækket.
OPTAGET AF MICHAEL PÅ SIN TELEFON
Da Michael og Kristine hører om Heather Wilson...
blev det til en krig mod Hamilton County.
-Hej. -Hej.
Hvor var du, da jeg kom?
Jeg gik bare en tur og fik tømt alle skraldespandene.
Ja, jeg tager dem. Hvor gik du rundt?
Jeg gik bare rundt på fortovet heromkring.
-I lejlighedskomplekset? -Ja.
Jeg kørte igennem her. Jeg så dig ikke.
Hvordan kan det være, at jeg ikke så dig?
Jeg gik rundt deromme, og jeg kom tilbage herover.
-Lige derovre? -Ja.
Jeg kørte derover. Okay.
-Heather var her, ikke? -Jo.
-Hvad talte I om? -De fik endnu en indberetning om mig.
-Fik Heather en indberetning om dig? -Ja.
Sagde Heather, hvad hun vil gøre?
-Nej. -Okay.
Det tror jeg, hun gjorde.
Ifølge Heather sagde du, at vi kun giver dig mad hver anden måned.
Og jeg viste hende kvitteringerne...
...for al den mad, jeg kommer med. Hun vidste, at du løj om det.
De vil prøve at gøre noget, men vi viste tingene til vores advokat,
der sagde, at de ikke kan gøre noget. De burde end ikke komme herover.
Det, Heather prøvede på, virkede ikke.
Det lader til, at Michael og Kristine begyndte at købe ind til Natalia,
efter børneforsorgen genåbnede deres undersøgelse.
Hvor har du donuts fra? Jeg mindes ikke, jeg købte donuts.
Ved du ikke, hvor de donuts kommer fra?
Det er en løgn. Seriøst. Hvor kom donutsene fra?
Jeg fandt dem, da jeg ryddede op i skabene.
-Fandt du bare donuts? -Ja. De er stadig spiselige.
Lad mig se, om der er dato på dem.
Der står den 23. april, så de er nye. Hvor kommer de fra?
Hvor kom donutsene fra?
-Nogen kom med dem. -Hvem kom med dem?
-Sue, derovre. -Hvem?
Sue. Hun er damen derovre.
Sue. Er hun på kontoret?
-Nej. -Hvorfor har hun givet dig donuts?
-For at være en sød nabo. -Du fortæller mig aldrig sandheden.
Hendes forældre kom ikke så tit.
Hendes far kom mere end hendes mor, og jeg ved ikke hvorfor.
Jeg kan ikke huske, hvordan hendes far så ud. Jeg så ham kun én gang.
-Hvad talte Heather ellers om? -Vi talte om, at jeg blev skør.
Jeg var nødt til... Jeg var begyndt at blive skør.
At jeg var nødt til at tage hen på Community North Hospital.
Det er noget, jeg finder på. Fordi jeg får madvarer hver uge.
Jeg vil skræmme mor og far.
I dette håndskrevne brev, tilbagekaldte Natalia alle de ting,
hun havde sagt om Kristine.
Hun sagde: "Jeg fandt på dem for at stille mor og far i dårligt lys."
Er det muligt, at dette faktisk blev dikteret af Kristine
for at slippe af med børneforsorgen?
Jeg stod i min have, og en smuk kvinde og Natalia kom.
Natalias hår var vådt og klippet, som om moren havde vasket hende,
klippet hendes hår og givet hende tøj på.
Jeg vidste ikke, at det var moren, og moren sagde:
"Fortæl damen, at alt, hvad du fortalte hende, var løgn."
Og Natalia stod der... endnu værre end normalt...
Hun sagde: "Undskyld. Alt, hvad jeg fortalte dig, var løgn."
Jeg tænkte: "Hvad mener du? Hvad foregår der?"
Moren sagde ikke, hun var moren. Natalia sagde: "Det er min mor."
Jeg slettede alt. Slettede alle telefonopkald
og alle sms'er til hende, ikke?
Her. Og nu kan du ikke tale med hende.
Michael slettede kontakterne på Natalias telefon,
blandt andet Heather Wilsons og børneforsorgens kontaktoplysninger,
fordi han ikke ville have, at hun skulle ringe til Heather Wilson.
Michael havde noget at skjule. Hun skulle ikke kunne anmelde dem.
Hvorfor ikke lade hende tale med dem? Hvorfor ikke lade hende få hjælp?
Hvad skjuler han?
2 At have Natalia som nabo... Ja, i begyndelsen var det okay.
Så begyndte hun at vente på os på vores dørtrin.
Og så fulgte hun efter os ind i huset.
De få gange hun var i mit hus, gik hun igennem det
samlede ting op og kiggede på dem, som om hun undersøgte stedet.
Det lå altid i baghovedet: "Er hun her?
Holder hun øje med os? Kigger hun forbi?"
Tilmed når vi forlod huset, kiggede vi ud af vinduet.
"Er hun der? Kan jeg gå?
Jeg skal et sted hen og vil ikke ud i en samtale."
Jeg talte stadig med hende. Jeg måtte bare opstille nogle flere grænser,
for ellers ville hun komme over til os, når vi kom hjem,
eller konstant ringe til mig.
Hun vidste, hvornår folk kom hjem,
og hvornår de gik, så hun var virkelig en pestilens for alle.
Hun ringede og sms'ede meget til mig.
Hun var meget ensom derovre, og havde ikke mange mennesker omkring sig.
Vores naboer har vores telefonnummer, hvis de har brug for noget.
De ved, at de kan kigge forbi, hvis de har brug for hjælp.
Sådan er det i Midtvesten.
Vær en god nabo. Og hvis du er det, vil de også være det.
Vi hjælper hinanden. Den slags stemning.
Det blev hurtigt udnyttet på den måde,
at Natalia ringede meget for at høre, hvornår vi var hjemme.
Vi kunne tage til vores søns fodboldkamp,
og så ville hun ringede to-tre gange. Vi sagde:
"Du er nødt til at holde op med at ringe til os."
Jeg måtte sige det til hende. Jeg blev ikke fornærmet.
Det var bare ligesom: "Natalie, vi har travlt.
Jeg prøver at nyde min søns fodboldkamp.
Så du skal ikke ringe til mig. Jeg ringer til dig, når jeg kommer hjem."
Men så snart vi kom hjem, så hun vores bil køre ind i indkørslen,
os så løb hun over gaden og prøvede...
Før vi kunne slappe af eller noget som helst,
ville hun vide, hvor vi var, hvornår vi kom hjem... hele tiden.
Ingen kunne lide hende. De havde lidt ondt af hende,
men de var mistroiske over for hende og ville ikke omgås hende.
Og alle klagede hele tiden over hende,
ringede til kontoret og sagde, at hun ventede på deres dørtrin,
og det var virkelig uhyggeligt.
De sagde: "Vi holder øje med hende, men vi er nødt til
at få hende smidt ud, og vi går rettens vej." Jeg sagde: "Godt."
Folk syntes, hun var uhyggelig. Det lyder så forfærdeligt,
men hver gang man så hende...
Nogen sagde til mig: "Jeg så hende i dag,
og det her er, hvad hun lavede." Hun var byens samtaleemne.
Jeg kom hjem en dag, og Natalia var i huset.
Hun havde åbnet køleskabet, taget en cola, taget chips
og kiggede sig omkring. Og jeg sagde: "Du bør ikke være her.
Gå ud foran." Og efter den hændelse begyndte jeg at låse mine døre.
Og så sagde min nabo, at hun engang var gået ind i hendes hjem,
og hun kunne heller ikke lide det, så hun låste sin gitterdør,
så hun ikke kunne komme ind.
Men hun var altid sulten og ville altid have mad.
Hun var en snu ræv, for hun kunne snyde en på sin helt egen måde.
Og alle frygtede det. Hun var skræmmende.
Westfield 112, hvad er nødsituationen?
Jeg forfølger en nabo. Jeg vil gøre dem fortræd.
Jeg er bange for, hvad der sker, hvis ingen hjælper mig.
Jeg sender noget hjælp.
Mens hun boede på Union Street,
ringede Natalia til politiet og sagde, at hun forfulgte en nabo,
og at hun havde tanker om at ville påføre andre skade.
-Hvad hedder du? -Natalia Barnett.
Jeg ved, at Natalia kontaktede 112 et par gange,
mens hun boede i den lejlighed,
og fortalte betjentene, at hun forsøgte at brænde
sit lejlighedskompleks ved at starte en brand med sin mikrobølgeovn.
Skynd jer.
Lige efter det opførte hun sig altid meget mærkeligt.
Vi talte sammen en dag, og jeg sagde: "Hvorfor bor du ikke hos mor og far?"
Hun sagde: "De er bange for mig." Jeg sagde: "Hvorfor?"
Hun sagde: "Jeg tog en kniv med op til dem."
Hun havde bare dette mærkelige blik i øjnene, som om det var normalt.
Det var først, da hun begyndte at tale mere indgående med mig
om historien med sin familie, og hun sagde:
"Jeg prøvede at slå min mor ihjel." Jeg stillede flere spørgsmål såsom:
"Hvad skete der? Hvordan gjorde du det?"
"Jeg stod over dem med en kniv, så de fjernede alle knivene.
Jeg prøvede at forgifte dem, så jeg boede i garagen i et stykke tid."
Ligesom en seriemorder.
De inddrager mordforsøg på afslappet vis i en samtale.
Ligesom... "Og hvad så? Nå, ja. Jeg trak en kniv mod mine forældre.
Og hvad så?" Det var den holdning, hun havde.
Det var lidt ligesom: "Hvad skal vi gøre med disse oplysninger?"
Vi er ikke socialarbejdere.
Hvorfor fortæller du mig det? Hvordan skal jeg håndtere det?
Det var svært at forstå, hvordan hun kunne bo alene i den lejlighed.
Wow, hun har lige fortalt, at hun forsøgte at slå sin mor ihjel.
Du ved, det er underligt.
Men så tænker jeg også, hvis jeg havde nogen i mit hjem,
som jeg mente, var en trussel mod mine børn, hvad ville jeg så gøre?
Igen, hvis jeg mente, at hun var et barn, der ikke kunne klare sig selv,
ville det være en anden samtale.
Men hvornår skal jeg bekymre mig om, hvis jeg afbryder kontakten... ?
Ligesom et dårligt brud. Hvis jeg slår op med dig, går du så amok?
Hvis jeg lige pludselig ikke hjælper,
står du så over min seng sidst på natten med en kniv?
Mens Natalia var i sin egen lejlighed i Westfield, havde hun det fint.
Hun undersøgte skønhedshøjskoler, hang sin egen knagerække op.
Der var intet, der viste, at denne person var afhængig af andre.
Og hjemme hos mig var livet fantastisk. Det var det virkelig.
Alt var vidunderligt. Alt fungerede.
Jackie var i tv. Der var en bog på vej.
På dette tidspunkt var Kristines følelse af selvværd
og ego styrket på grund af Jacobs succes.
Jeg forstår ikke helt den berømthedsstatus, jeg havde som barn,
fordi... så vidt jeg ved, så...
Jeg føler ikke, at det, jeg opnåede
som ung teenager, var super ekstraordinære.
Det følte jeg ikke. Det er vel lidt underligt,
men der er mange børn, der gør imponerende ting.
Jeg kan huske, at jeg kæmpede med nogle egoproblemer bagefter,
hvor jeg følte: "Åh, jeg er for sej. Jeg rejser rundt...
til forskellige steder, taler om matematik."
Det tog mig noget tid at køle ned og komme ned på jorden.
Jeg har lært en masse om ydmyghed gennem årene.
Jeg har skrevet flere end nok autografer.
Børneforsorgen brugte flere uger på
at undersøge Natalia i Union Street Apartments,
men undersøgelsen kunne ikke komme særlig langt,
fordi der er et juridisk grundlag i dommerkendelsen, der stadfæster,
at hun er 22. Hun er voksen.
Så børneforsorgen havde intet at skulle have sagt i denne sag.
Michael og Kristine behøvede ikke tænke på de sociale myndigheder.
Man kunne se, at hun var en voksen person.
Hun var ikke en lille 11-årig pige, som de efterlod her.
Hun må have været 25 år.
Og hun havde nogle bryster og sådan noget, du ved?
Hun gik i undertøj, som voksne nok ville tage på,
og hun havde en bh på, og man kunne se stropperne.
Hun talte meget flydende.
Hun talte ikke som en otteårig, men som en voksen.
Hun kom ind på mit kontor hver dag og fik slik,
fordi der var en slikskål, og talte med mig, og det var underligt.
Jeg spurgte hende specifikt: "Hvor gammel er du?"
Og hun trak på skuldrene og sagde: "Det ved jeg ikke."
Hun kan have været et barn, for det var noget, et barn ville gøre.
Gå ind på et kontor, hvor der er slik.
Når man er venner, går man bare ind i deres hus.
Jeg føler, at mange af de ting, hun gjorde, var meget barnlige.
Hun havde et barns karakteristika.
Når hun legede med mit barnebarn, der på det tidspunkt var
et par måneder fra at fylde fire år,
virkede hun som et barn, der nød at lege.
Når hun var sammen med os, virkede hun som en voksen.
Kan du hjælpe mig?
Jeg tænkte: "Måske har hun lettere ved at komme i kontakt med børn,
fordi de er nemmere at tale med, mindre fordømmende."
Det var vel bare nemmere.
Du ved, alle var mistroiske over for hende, urolige.
Og hun talte tilmed om sine brødre
og sagde, at forældrene ikke stolede på hende sammen med drengene.
Jeg sagde: "Hvorfor ikke?" Og hun sagde: "Du ved godt hvorfor."
Jeg sagde: "Gjorde du ting du ikke burde?" Hun sagde:
"Ja, sikkert." Så, du ved, ligesom ces't la vie.
Hun ville vide, hvornår vores søn kom hjem.
Og ikke vores datter, men vores søn.
Jeg mindes ikke, at hun interagerede med vores datter.
Det var der, tingene gik fra ubehageligt til underligt,
på grænsen til det upassende.
Hun kom over på den anden side af gaden, når han ventede på bussen.
Han stod derude alene og ventede på bussen.
Og han var otte eller ni... Ni år gammel på det tidspunkt.
Gammel nok til at stå derude alene.
Men det kom bare til et punkt, hvor vi følte os utilpas som forældre...
Vi vidste ikke, hvordan vi skulle håndtere situationen med Natalia.
Hvis du ikke havde låst din dør, gik hun ind.
For en dag kom jeg hjem...
Mit barnebarn og hans ven spillede Xbox.
Jeg gik ind og sagde: "Hvad sker der?"
Og han sagde, at hun hang ud for tæt på deres stole
og gnubbede sig og lænede sig op ad dem.
Det fik mit barnebarn til at føle sig utilpas,
så han sagde til Natalia: "Skrid." Og smækkede døren i hovedet på hende.
Jeg tænkte: "Hvor vover du at gøre noget mod mit barnebarn?"
Jeg bare ville gå ud efter hende.
Og jeg sagde til mit barnebarn: "Luk hende aldrig ind igen,
især hvis jeg ikke er hjemme."
Damen fra lejlighedskomplekset kom,
og jeg tror, hun talte med min kone om hændelsen,
og hun vidste, at vi havde børn... "Så bare vær forsigtige."
Hun kom over og var meget alvorlig.
Hun advarede os om nogle ting, der var sket med Natalia.
Hun sagde, vi skulle være forsigtige med vores børn.
Jeg tror næsten, det var på grænsen til:
"I bør ikke have hende på besøg i jeres hus."
Jeg sætter pris på, at blive advaret, hvis der opstår en situation,
men på samme tid kan vi tage de oplysninger,
foretage vores egen vurdering og træffe vores egne beslutninger.
En dag hørte vi døren blive åbnet, og vores hund begyndte at gå amok.
Og vi løb ind i stuen, hvor hoveddøren var,
og Natalia var der.
Vi blev vrede, da hun gik ind i vores hus uden tilladelse
og begyndte at gå hen mod vores søns soveværelse.
Heldigvis havde vi en chihuahua dengang.
Den var lille, men bidsk, og hun var meget bange for den.
Og så var det, at vi begyndte at distancere os og sige:
"Beklager, Natalia. Vi kommer ikke hjem i et stykke tid. Vi har travlt."
Vi var ikke så direkte, som vi burde have været.
Men vi kendte ikke hendes mentale tilstand
og vidste ikke, hvordan hun ville tage en afvisning.
Min kone og jeg havde samtaler såsom:
"Hvordan afviser vi hende? For det her er ved at blive for meget."
"Bliver det punktet, hvor hun går grassat?"
Ingen lod deres børn omgås hende og alt det der,
da de hørte, hvad hun prøvede med naboens lille dreng.
Det var bare, som om alle skulle være på vagt over for denne person,
én person, der overtog det hele.