-Куди ви йдете? -Хосе Падін?
Хто питає?
Ми журналісти.
Ми працюємо над репортажем про легенди наркотрафіку,
і нам сказали…
Вас дезінформували. Хай вимкне камеру.
-Ви не Хосе Падін? -Маємо право знімати.
На вулиці — так, а там ні.
Є дещо, про що ми хотіли б з вами поговорити.
Це правда, що стоянка, де ви працюєте на умовному, ваша?
Брехня.
-Компанії, що належить вашому адвокату. -І? Я тут працюю, кінець.
Кажи другові вимкнути камеру, бо викличу ментів.
-Було б іронічно. -У чому іронія? Що викличу ментів?
Правоохоронні органи не для всіх? Лише за мною ганяються?
Вимкни, бо ще впаде.
Вимкни.
Хосе, усього хвилинку.
Мене дуже цікавить ця тема і, крім того,
я вами дуже захоплююся.
Якщо ви не проти, ми вже не знімаємо, це ненадовго.
Добре, але я на роботі.
Будь ласка, хвилинку.
-Чорт. Маріо! -Так?
-Підміни. -Добре.
Ідіть за мною.
КЛАНИ ГАЛІСІЇ
Не парся, усе буде добре, чуєш?
-Досить шепотітися. -А то що?
Головне зараз — що ви собі задумали?
Збиралися втекти з грошима, не кажучи ні слова? Такий план?
Гадаю, цей план провалився. Та ще й як.
А як твій батько дізнається… Цей дурень буде в захваті,
коли взнає, що планував його син.
З невісткою.
Підвезти вас додому?
Кларо, будь ласка.
Навіщо прийшов? Викрити нас перед усіма? Хочеш, щоб його вбили?
Казав же, нікого не бачив, нічого не знає.
Тоді весь день не сказав ні слова.
Навіть рота не відкрив.
Достатньо цієї відповіді?
Ви двоє, сідайте.
І без витребеньок, ясно?
Не зліть мене ще більше.
Куди їдемо?
Забагато запитань. Побачиш.
Лягаві — виродки. Я вже шкодую про те, що зробив.
Те, що вони роблять зі мною, неможливо описати.
Гадаєте, ваш вирок несправедливий?
Якби я був кимось іншим, уже б давно вийшов.
А якби був політиком і поготів. Мав би басейн…
Що це в біса було? У нього був інсульт чи що?
-Ні, його застали зненацька. -Ну аякже.
Просто скажи їм, щоб відвалили.
Навіщо зараз давати інтерв'ю? Просто зараз?
Може, це скине їх з хвоста на кілька днів.
Так ми в центрі уваги, чорт забирай.
І до нас прийдуть, пхатимуть камери в зад, ставлячи запитання.
Наче ми готові відповідати.
Заспокойся. Ти надто запальний.
Не хвилюйся, я знаю, як дати з ними раду.
-Так, будь чемним. Не скаженій. -Я тримаю себе в руках!
Неймовірно. Ще кажуть, що це я не думаю.
Поговориш із ним?
Так, поговорю, але ми маємо повідомити Ніло.
Я вже дзвонив йому. Він не відповідає.
-Де твій брат? -Звідки я знаю?
-Загадковий останнім часом. -Чорт.
Мабуть, дівку знайшов.
Неспроможна поліція…
Бляха.
-Як ти? -Нормально.
-Як справи? Вибрав дату вечірки? -Ще ні.
-Боже. -Ти знаєш, як воно буває.
-Треба дещо обговорити. -Це терміново?
Я зараз трохи зайнятий.
Угадай, з ким я.
Я не в настрої вгадувати. Що таке?
З твоїм хрещеником, ага.
Малий покидьок намагався мене обдурити.
-Що сталося? -Такий нахабний.
Цей хлоп ще той негідник.
-Хотів мене пограбувати. -Що ти верзеш?
Так.
Мене, свою матір і всіх інших.
От як розповім його батькові…
Ніло, заспокойся, перш ніж іти до Кармело.
Час буде вдалий.
Сьогодні краще уникати проблем.
Ясно? То що? Він був із донькою Лаури?
Так. Вона теж тут, генійка.
Ясно. Зачекай. Дай з ними поговорю, може, ми все вияснимо.
Що тут виясняти? Усе ясно.
Ніло, не змушуй мене зриватися.
Та не змушую.
-Їдь додому, я скоро буду. Бувай. -Бувай.
Що сталося?
Марко.
Дурний хлоп.
-Їхати з тобою? -Ні. Залишайтеся тут.
…суворо дотримується встановлених правил…
ПОНТЕВЕДРА
Хочу купити два човни. Рибальські. Тут, у Португалії.
Хочеш, щоб я допомогла?
Зроби те, що й раніше.
Щоб ніхто не дізнався.
Вони для твого тата.
Так? Бо, хоча він у в'язниці, він досі всім керує, так?
Як відповім, доведеться тебе вбити.
Розо.
Ано, у тебе зустріч. Де ти?
Я буду за пів години.
-Але ці люди… -Знаю, Розо.
Роби все, що можеш.
-Купи кави, кексів… -Добре.
До зустрічі.
-Вони пішли? -Чоловіку треба було на роботу.
Холера.
Я втратила відчуття часу.
Твій син хвилюється, і я його не звинувачую.
Йому не варто хвилюватися. Це я тут у дупі.
Падіне.
Поки він гуляє з адвокаткою, я роздаю квитки в кабінці,
поки мені не дадуть свободу.
І вже б дали, якби ти не був таким безкорисним.
Ти й пальцем не ворушиш.
У нас завтра ще й Росендо.
-Росендо? -Так, про рибний ринок.
-Це було в твоєму імейлі. -Так. Рибний ринок.
Гаразд. Я приготую імейл для підписання завтра.
Обіцяю.
-Посидимо тут? -Звісно.
Слухай. Проблема в тому, що тебе незаконно знімали.
І без твоєї згоди.
-І що? -«І що?» Можемо висунути звинувачення.
Так, і привернути ще більше уваги? Ну ні.
Гаразд, Розо, досить.
Що сталося?
Розо? Серйозно, що таке?
Три пива.
Ано, це просто…
Що?
Я не можу.
Не може бути…
Я передзвоню.
Мені погрожували.
-Що? -Так, щось казали про мого тата.
Якщо мене звинуватять, це його вб'є.
Ні, я не розумію. Що сталося? Хто тобі погрожував?
Наранхо.
Змусив поставити в тебе жучки.
Вибач.
Не зараз, бляха-муха.
Якого біса? Що з ним таке?
Боже! Ні!
Що ти в біса робиш?
Заспокойся. Спокійно.
Чорт, що це з ним?
Що ти робиш?
Відправте когось негайно.
Ми в Камбадосі. У барі на набережній.
Хтось стріляє. Він знову вистрілив.
-Він виходить. -Він виходить.
Він виходить.
Він виходить, але досі озброєний.
Гаразд, дякую.
Ходімо.
Боже.
Тоньйо!
О боже.
Ого, пане телевізійник.
Привіт. Я нарешті поговорив з кузенами.
Он як?
Що вони сказали?
-Він іде до Ніло. -Не хвилюйся.
Дзвони Даніелю. Він там.
Сповісти Даніеля.
-Розо, викликай швидку. -Гаразд.
Будь ласка.
Потрібна швидка. Негайно.
-Чорт! -Сюди, у Камбадос!
Кілька поранених, один утратив багато крові.
Прошу, поспішіть.
-До хрещення все готово. -Добре, шукати подарунок?
Так. Купимо, щойно ти приїдеш.
Разом?
За таким великим подарунком краще піти вдвох.
Гаразд. Бувай.
-Іди подивися. -Що таке?
Дивись, що ці генії знайшли.
Бути не може.
-Гроші твого тата? -Так.
Де вони їх знайшли?
Де ви їх знайшли? Як це сталося?
Дідько. Цей сучий син.
-Що? -Дідько.
Курва. Де цей покидьок?..
Ти що робиш, падлюко?
-Маріє! -Ні! Марко, ні!
Маріє! Ні, Маріє.
Маріє, не вмирай.
-Тримайся, прошу. -Самуелю, покидьку!
Ми тебе вб'ємо!
-Не вмирай, Маріє! -Даніелю!
Маріє. Тримайся.
-Деніелю! -Маріє!
Даніелю!
-Даніелю, бляха. -Маріє!
-Дзвони у швидку! Хутко! -Уже.
Послухай мене, Маріє.
Допоможіть!
Швидка! Хутко надішліть швидку!
-Людей поранено. -Усе буде добре. Усе гаразд.
-Маріє! -Ні, дивись на мене.
Маріє…
Допоможіть!
Я нічого не знаю про гроші.
Лише те, що їх пацан знайшов.
А те, що потім сталося…
це трагедія, ось і все.
Авжеж.
Трагедія.
Хотів провчити Самуеля, але все вийшло з-під контролю?
Він зірвався і вимістив гнів на 17-річній дівчині.
Ось що сталося потім.
Самуель усе життя проведе у в'язниці. А ти…
Можеш вийти через ті двері,
наче нічого не було.
Але ти винен у смерті Марії.
Це тебе переслідуватиме до кінця життя.
Привіт, Марко.
-Мене Даніель прислав. -Ясно.
Поліція має з'ясувати, що сталося.
Серед іншого — звідки ці гроші.
Тому ти тут. Треба придумати пояснення.
Скажи, мені не потрібна його допомога.
Марко, Даніель врятував тобі життя.
Але не Марії.
Її він не врятував.
Вона мертва через нього.
Через нас усіх.
Через мене теж.
Ні, Марко. Те, що сталося, не має нічого спільного з…
Вона казала, гроші прокляті.
Що це брудні гроші.
І мала рацію.
Я потяг її за собою шукати їх.
Що робитимеш?
Думаєш, я теж відповідальний?
Якби я так не натиснув на Самуеля, цього б не сталося.
Одна справа тиснути, інша — фабрикувати докази.
Правда.
То що тепер?
Доповіси на мене?
Ти комусь казала, що в нашій роботі іноді
треба бути хитрішим,
щоб ці хлопці не дурили нас?
Ні, нікому не казала.
Частково тому, що теж була в цьому замішана.
Дякую.
Наранхо, слово даю, я не доповім.
Як усе буде добре, арештуємо Падінів…
Я піду. Звільнюсь.
Сподіваюся, ти займеш моє місце.
У будь-якому разі, напишу рекомендацію.
МАРІЯ МАРТІНЕС СІЛЬВА
Ми не в праві нікого судити.
Лише Бог знає серця людей.
І тільки Йому відомо, що в людини на серці.
Тому Його правосуддя завжди керується милосердям.
У цей час ми звертаємо свій погляд до Христа,
що помер за наші гріхи і воскрес для нашого спокутування.
Господи, помилуй.
Ісусе, помилуй.
Боже, помилуй.
Ісусе, помилуй.
Отче наш, що єси на небесах, нехай святиться ім'я Твоє.
Хай прийде Царство Твоє,
нехай буде воля Твоя, як на небі, так і на землі.
Можна?
Сказали, ти хотів побачитись.
Як ти?
Підійдеш ближче?
Так, звичайно.
Пам'ятаєш, як приїхала швидка?
-Той момент. -Так. Я все пам'ятаю.
У мене щось не виходить з голови.
Твоє обличчя.
Ти стікав кров'ю, Даніелю. Не знаю.
Але…
Може, я помиляюся…
Здавалося, ти була більше ніж…
стурбована.
Ти ж знаєш, я не кривдив Самуеля, так?
Це все мій батько.
Хотів надіслати повідомлення.
-Хотів надіслати повідомлення? -Так.
І тому 17-річна дівчина мертва?
Він зробив помилку.
Він уже довгий час робить помилки, Даніелю.
Думаєш, я цього не знаю? Але це зміниться.
-Он як? -Так.
І коли ж?
Коли я зможу від нього піти.
Зараз не можу.
Важливі люди йому довіряють.
А тобі ні?
Якщо те, що я планую, спрацює,
може, почнуть.
Ну…
Подбай, щоб спрацювало.
Тому я маю попросити тебе про послугу. Потрібна твоя допомога.
Моя допомога?
Поїхати в одне місце.
МАЛАГА
МАЛАГА – АЕРОПОРТ КОСТА-ДЕЛЬ-СОЛЬ
ВІД: МАРІЯ МАРТІНЕС СІЛЬВА
Дай телефон.
Вимкни двигун і вийди з машини.
Візьмемо цю. Ти за кермом.
Прямо?
Он туди.
Зупинись тут.
Ось тут.
Навіщо ми тут?
Роздягайся.
Що?
Гляну, чи нічого не приховуєш.
-Але мене прислав Даніель. -Так.
Схоже, Даніель тобі довіряє, але…
Я не Даніель.
Зараз, коли я майже вільний, нікому не довіряю.
Дівчина загинула.
Ваш син теж мало не загинув.
Усе тому, що ви хотіли надіслати кляте повідомлення.
Це він винен. Не слухався, і ось на тобі.
Він у лікарні, і в нас повна срака.
Повернися.
-Можеш одягатися. -Усе?
Будь моя воля, припинив би все зараз, та…
Ага. Але ви не можете.
Бо корабель із вантажем у дорозі
й дату прибуття у точку зустрічі не змінити.
Тому ваш син прислав мене сюди.
Запам'ятай ці координати.
І ніде їх не записуй.
Запам'ятай.
Твій квиток.
Лондон, Роттердам, Дакар.
-Долетіла б швидше через Париж. -Ага, але так краще.
На тебе дехто чекатиме.
Дай їм координати й повертайся.
Просто, так?
Просто?
ДАКАР
-Алло? -«Таймс-Сквер Террас». О 18:00.
Алло?
На, візьми сумку.
-Ти не маєш іти з милицею? -Дурниці.
Мене змусили. Спалю, як приїду додому.
-Де машина? -Там. Мені під'їхати?
-Ні, усе гаразд. Як твій брат? -Йому важко.
Чув щось від Марко?
Не хоче мати з нами справи. Сказав, щоб більше не зустрічався з нею.
-Я поговорю з ним. -Ага, удачі.
Він не відповідає. Моя сестра нас до нього не підпускає.
-Зупинимося в порту. -Не хочеш спочатку додому?
Ні. Спершу туди.
-Хочеш, щоб я… -Ні.
Я піду сам.
Усе сталося миттєво.
Я не зрозумів, як Марія впала.
Даніелю,
ти міг поїхати, коли мама померла.
Ти був добрим до неї.
Піклувався про неї під час хвороби.
Ти був поруч з нею до кінця.
А потім…
Казали, ти добре вчився.
У тебе були гроші, ти міг робити в житті все що завгодно.
А обрав це.
Ні.
Ні, я не обирав.
Саме так.
Ти не вибирав, ні. Твій батько це зробив.
Йому потрібен був хтось, щоб стежити за всім, так?
Хтось, хто його слухатиметься.
Хтось, кому можна довіряти, хто б не обікрав.
Тож він сказав: «Залишайся!»
І ти залишився.
Ось на що він тебе перетворив.
На собаку.
Мені шкода.
-Пані, таксі? -Так.
Дякую.
-«Таймс-Сквер Террас», будь ласка. -Добре.
Усе, зупиніться тут, будь ласка.
-Але до бару ще далеко. -Нічого.
-Пані. -Ні, дякую.
В аеропорт, будь ласка.
-Алло? -Повернись.
-За мною стежать. -Ні. На тебе чекають. Їдь на зустріч.
Гаразд, але я не хочу скомпрометувати когось.
-Спокійно, усе гаразд. -Як усе гаразд?
Це ви влаштували?
Так, він за тобою наглядає.
Наглядає чи стежить?
-Ну, це те саме. -Для мене ні.
Слухай, я вже казав, я нікому не довіряю.
Усе йде за планом.
Це все.
Ясно.
Сучий син.
ТАЙМС-СКВЕР
-Ана? -Сандро?
Рада знайомству.
Слухай. Судно пришвартовано, уже три тижні чекає.
Так і передай, коли повернешся.
Я не дзвонитиму, щоб не ризикувати, але ми маємо все скасувати.
Щось не так.
Так, але якщо ви не поясните, що відбувається,
і не поговорите з ними напряму, я не зможу їх переконати скасувати.
І, щоб ви знали, це Падін особисто мене послав.
І ось я.
Або погоджуйтесь, або ні.
Гаразд. Зрозумів.
Я не знав, що це Падін.
Слухай, відбуваються дивні речі.
Забагато знайомих облич усюди з'являється.
Розумієш?
Здається, вони чекають на нас, щоб піймати на гарячому.
Ясно.
Це не агенти УБН.
Звідки ти це знаєш?
Бо зі мною теж таке було.
Це були люди Падіна.
Он як.
Тепер, коли ви знаєте…
Вам потрібні координати чи ні?
Перед утечею Марія надіслала листа.
Вона тебе кохала.
Я теж її кохав.
Пробачте.
-Не треба… -Пробачте.
Усе гаразд.
Ти завжди мав рацію.
Треба було вже давно звідси поїхати.
-Це моя провина. -Ні, зовсім ні.
Це ми залишалися тут через гордість і…
не хотіли, щоб нас звідси вигнали.
Чому ви не поїхали?
Через це і…
Мабуть, через страх.
Страх?
Так. Ми нічого не знали про інші місця, тому жили тут.
Залишилися і затаїли весь цей гнів
і образу.
Марія не заслуговувала на таке життя.
Ми хотіли поїхати.
Вона більше не може, а ти можеш.
-Так? -Ні.
-Так. -Ні.
-Для чого? -Слухай. Ти ще встигнеш.
Для чого?
Що ти тоді робитимеш?
-Залишитися тут, наче нічого не сталося? -Ні.
Не так.
Вона хотіла розповісти, що чула.
Що ми чули, коли забрали Самуеля.
А я зупинила її.
-Краще не зациклюватися на цьому. -Ага. Якби ж я могла.
Так чи інак, тепер пізно.
З радістю приїду поговорити, коли треба,
але те, що розповіси про викрадення Самуеля…
Я не тому просила про зустріч.
Вони щось планують.
Піймай їх,
посади всіх у в'язницю, щоб не вийшли.
У тебе є докази?
Ні, не в мене.
А як тоді?
Я декого знаю, хто може отримати їх зсередини.
Гаразд.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова