Упізнаєте їх?
Як? Я не бачу їхніх облич.
Це все, що є.
Це все, що у вас є? Прізвищ із бронювань нема? Нічого нема?
Уся справа підробка. Прізвища, готель…
Вони все вигадали.
Поки це все, що є.
-Це все. -То ви не зможете їх знайти.
Ну, ми над цим працюємо.
КЛАНИ ГАЛІСІЇ
КАМБАДОС
Розо, я буду за хвилину.
Вони тут, чекають на тебе.
Хто саме?
Лисиці.
Ти вже була в барі.
-Річ у тім, що він нам не належить. -Він належить міській раді.
Це концесія міськради.
Гадаю, термін його дії закінчується.
Так, за кілька днів. Кілька тижнів, по суті.
-Але зараз ходять чутки, що… -Падіни хочуть ним заволодіти.
-Ходять чутки… -Це все.
Мамо, ходять чутки, що вони запропонують велику суму,
і бар не принесе їм прибутку.
Але для чого? Тобто…
-Тому що… -Вона знає, хто ми?
Мамо, даси закінчити?
Я дещо про це чула, але не знаю…
Якщо чули, то знаєте.
-Гаразд? Ходімо. -Ні, будь ласка, мамо.
Ні, зачекайте. Вибачте.
Я перепрошую.
Можливо, я помилилася або неправильно зрозуміла.
Гаразд. Поясніть нам.
Я сумнівався ось у чому. Мені мало відомо, але наскільки я знаю,
ця історія сталася давно, понад десять років тому,
тому я не розумію чому зараз.
Бо їхнього батька звільнять.
Він уже деякий час у в'язниці
і його випустять за кілька днів.
А це, певним чином…
Хоче, щоб усі знали, що він ніколи не пробачає.
Ніколи.
…Маноло займає позицію. Сімон відкритий. Фабіан пасує Сімону.
Пронесло…
АЛЬХЕСІРАС — КАДІС — СЕВІЛЬЯ
В'ЯЗНИЦЯ АЛЬХЕСІРАС
Добрий вечір.
-Як справи, Падіне? -Чудово. Хіба не видно?
Це все буде обкладене плиткою?
Керамічна плитка. Аж до стелі.
Чекайте, я принесу зразок.
Дякую.
-Мені подобається ідея з гардеробною. -Ага.
Що сталося? Що таке?
Що як мене переведуть?
Переведуть? Куди?
Куди завгодно. Ти знаєш, яка це робота.
Зосередься на цьому. Треба вирішити нині і зробити перший внесок.
Не знаю, Марто. Я не знаю.
Із цією роботою краще не гніздуватися.
Ось так і будемо все життя переїжджати?
Вибач, але мені час іти.
-Не йди, прошу. -Це важливо, я мушу.
Це теж важливо!
Скажи, хай зачекають.
МАДРИД
-Нумо! -Ура! Нарешті, несуть!
Ми вже спраглі.
Дякую.
-Ти їх бачив? -Звісно.
Вигляд, наче вони на похороні.
Я не здивований. З такими добовими й кокаїну не купити.
Слухай. Я тобі знадоблюся, коли він прийде?
Ні. Але будь тут.
Он він.
Як ти?
-Привіт, чемпіоне. -Привіт, друже.
Чуєш, хто це? Ми його знаємо?
Навряд.
Куди це вони?
-Піду за ними, якщо хочеш. -Так, іди.
Марто? Зачекай. Я тебе не чую, Марто.
Зажди-но.
Тобто ти знепритомніла?
Я встала, щоб піти в туалет і…
Я мало що пам'ятаю.
А як розплющила очі, я лежала на підлозі на спині й…
Коли ти приїдеш?
Я не можу, мені дуже шкода. Я в Мадриді.
-У Мадриді? -Так. Не можу нічого розповідати.
Поясню, коли приїду, гаразд?
Як ти? Зараз нормально почуваєшся?
Звісно ні. Я в лікарні швидкої допомоги.
Зателефоную пізніше.
-Дозвольте познайомити вас. -Привіт.
-Це моя подруга Паола. -Привіт. Рада знайомству.
-Як справи? -Добре.
Ну, як пройшло?
Він досі всередині, з кимось розмовляє.
-Я його не бачив. -Ага.
-Дивись. -Ага.
Подобається?
Він чудовий, але мені потрібен більший.
-Більший? -Так.
Точно?
Більший.
Його буде важко транспортувати.
Не хвилюйся. Ми про це подбаємо.
-Більший. -Зрозумів.
Та для італійця! Дідько!
-Дивись. -Ні.
Зараз буде.
Ми нічого не замовляли.
-Це від тих хлопців. -Яких ще хлопців?
Будьмо!
Мені бракує однієї!
-Кого? Рахуй. -Однієї нема.
-Дівчини. Гарної. -Що? Ти її загубив?
Навчися танцювати і замовкни.
Чорт! Бачили їхні обличчя?
Вони думали, з ними хтось фліртує.
-Хтось з ними фліртував! -З тобою такого не було, Тоньйо?
-Алло? -Ми знаємо, хто це був?
Чорт, серйозно?
Ти знаєш, хто нас здав?
Так, ми в курсі.
То ти знаєш, що робити?
Що? Треба триматися тихо.
-Та й зрештою це стало в пригоді. -Невже?
Авжеж. Було чудово. Як фокус.
Дивилися в один бік, а ми робили справи деінде. Що не так?
У тому, що як люди вважають, що можна лізти в наші справи,
вони будуть лізти.
-Добре. -Я тобі довіряю.
-Деніелю! -Бувай.
Знаєш, що я зробив?
-Що? -Записався на півмарафон у Саморі.
-Ого! -Через місяць.
-Тобі це подобається? -І кинув палити.
-Чудово. -Це приємно, розумієш?
Рано прокидаєшся, взуваєш кросівки…
І компанія, звісно.
Не хочеш зі мною?
Задаватимеш темп.
-Зараз знепритомнієш. -Тоді зупинися.
Так буває, коли бігаєш з похміллям.
Похмілля? Що це?
Ти права, я мертвий.
Раніше такого не було. Може, тому, що я не бігав.
Гей, послухай.
Це правда, що ти хочеш заволодіти баром?
-Хто тобі це сказав? -Берта і Лаура.
Прийшли днями й попросили представляти їх.
Ой. Отже, у тебе все добре.
Заробиш на цьому статок.
Я серйозно спитала.
Зробиш заявку і витратиш гроші, щоб їх вигнати? Справді?
Ти як юристка питаєш?
Чи просто щоб попліткувати?
Ну, час вставати!
Марко, уже дуже пізно!
Запізнишся на п'ять хвилин — у клас не пустять.
-Ну ж бо. -Встаю.
Вони вважають нас ідіотами. Кажу тобі.
Може, так і є.
Думають, ми не знаємо, що вони перекопують всю землю
у пошуках грошей, які батько закопав?
Скажи щось, Наталіє, люба!
Що буде з землями, коли ми їх розділимо?
Дадуть ті, що перевірили. Як розумно.
-Чому ти так кажеш? -Бо це правда!
Ти не знаєш, які мої брати. Ми вже обговорювали це, і я тобі сказала.
Байдуже, хто отримає землю. Коли знайдуть —
розділять. Кінець історії.
Так, жінко. І я маю в це вірити.
Так, маєш вірити, бо це так.
Я вірю своїм братам. Я їх знаю, ти — ні.
-Ти завжди не любив Ніло. -Облиш Ніло!
Ніло мене теж не терпить, ясно? Досить!
Тому я роблю те, що роблю.
Захищаю наше. Щоб ніхто нас не дурив.
Нас ніхто й не дурить.
Не треба нічого захищати. Ось так.
Мені пояснити, звідки ми взяли «наше»?
Ну супер! Як мило з твого боку дорікати за це.
-Ні за що не дорікаю. -Ні?
У тебе погана пам'ять. Мої брати нас не кидали.
-Купи цукор, будь ласка. -Цукор?
Ніло може купити цукор. Дідько.
Досить, Кармело. Спокійно. Не хочу, щоб Марко чув
таке про своїх дядьків. Щодня те саме.
МАРІЯ СЬОГОДНІ ТА ПОДІЯ В МЕРІЇ
Слухай, я нічого проти них не маю.
І?
Їм треба звести рахунки.
-З ким? -З іншими людьми.
Це ж було давно, хіба ні?
Якби це я вирішував… Але місцеві старожили не погодяться.
Хіба це недостатнє покарання,
щоб їх весь цей час гнобили?
Мовчу про те, як важко втрачати чоловіка й тата.
-Ти дослідила цю тему, так? -Це моя робота.
Я теж копався.
Знаєш?
Диплом з відзнакою,
працювала в одній з найважливіших фірм Мадрида до випуску…
-Ти мене гуглив? -Мені було цікаво.
-І? -Тепер мені ще цікавіше.
Дивно. Працювала в чудовому місці
з дуже важливими людьми,
а тут раптом зібрала речі і опинилася в Камбадосі. Хіба не дивно?
Я тобі нічого не пояснюватиму.
І я теж.
У мене була проблема з клієнтом.
Дуже важливим клієнтом, який став одержимий мною.
Він щось зробив?
Ні, він просто чіплявся,
але свідків не було, ставало дедалі гірше…
-Ти про це не повідомила? -Ні.
Ні, він був дуже могутнім і впливовим і…
Моїй кар'єри був би кінець.
Отже, ти почала із чистого листа.
Так.
Я ухвалила рішення,
сіла в машину, поїхала й опинилася тут.
Ось, що я скажу.
Давай домовимось.
Я відкличу заявку на бар.
Гаразд. А натомість я?..
Натомість приймеш мене як клієнта
і зробиш, що робила для тих важливих людей у Мадриді.
Допомагатимеш законно ухилятися від податків.
-Гаразд, але… -Ні.
З тими в Мадриді не було «але». І вони були покидьками.
Відмовиш такому хорошому хлопцю, як я?
Що саме не так?
Ще невідомо.
Тут пише, що виявили твердий утвір…
Так, це пухлина розміром з нут.
Невідомо, чи я через неї знепритомніла.
-Треба ще кілька аналізів. -Так.
Їдьмо в Мадрид. Знаю людину в лікарні Мараньйон. Можу попросити зробити аналізи.
Ні.
Чому це?
-Для чого? Тут є лікарі. -Там краще.
-Кажу «ні». Я довіряю лікарям. -Добре, але…
Не треба нікому телефонувати.
-Я вже пояснив, що сталося. -Ні. Ти нічого не пояснив.
Але все гаразд.
Знаю, ти не можеш розповісти, що робиш, з ким і куди ходиш. Але нічого.
Краще займуся своїми справами, як ти не проти.
Розглянувши три заявки
на концесію міської ради зі збору сміття,
комісія обрала заявку
«Лімп'єсас Байон», яка таким чином поновлює свою концесію.
Ця компанія теж належить їм.
Добре. Переходимо до наступного пункту порядку денного.
Ліцензія на експлуатацію й обслуговування портового бару.
Рада отримала лише одну заявку на цю ліцензію,
вона від Берти Фіґаредо Ґарсії, нинішньої власниці ліцензії.
Враховуючи умови, запропоновані пані Бертою,
які відповідають мінімальним вимогам, ліцензію продовжено на 10 років.
Вітаю.
Дякую. Щиро дякую.
Не знаю, як вам це вдалося, але дякую.
-Привіт. -Привіт.
Вибач, що так пізно турбую. Мама наполягла, щоб я принесла це тобі.
Найкраща тортилья в Камбадосі.
Деякі так вважають.
Дуже дякую.
Хочеш зайти?
-Можна? -Так. Я сама стільки не з'їм.
Тут на цілий тиждень.
Гаразд.
Я почитала про те,
що сталося.
Зникнення твого батька і таке інше.
А, так.
Так.
Не знаю,
важко уявити, як це — пережити таке.
Я була мала, коли це сталося.
Мені ніхто нічого не казав, мене стали вважати дивачкою.
Люди дивилися на мене.
Одні з презирством, інші з жалем.
І через багато років плітки не зникли.
Які плітки?
Казали, тато іноді приходив до нас увечері.
-Це правда? -Звісно ні.
Він не повернувся.
На їхнє здивування.
Може, не міг.
Не знаю, чи думала ти про це. Може, його знайшли.
Ні. Зовсім ні.
Але…
Тепер я знаю, він мертвий.
Як?
Бо кілька місяців тому з Канарських островів дзвонив нотаріус,
щоб віддати нам гроші.
Сказав, це анонімний дарувальник.
Ти вважаєш, що це твій тато?
-Так. Хто ще це міг бути? -Так.
Може, він пошкодував, що був таким козлом.
-Так? -Так.
«Клянуся, якщо його в нас заберуть, я його спалю».
-Ось так. -З бабусею не пожартуєш.
Ще та жіночка.
Того ранку, перед походом у мерію, вона була впевнена, що нас виженуть.
-А мама? -Сказала, що та божевільна.
Що через неї ми всі опинимося у в'язниці.
Уяви реакцію, коли поновили ліцензію. Ще не бачила їх такими щасливими.
Бачиш? Я ж казав.
Падін у в'язниці, а Даніелю начхати.
-У душі він хороший. -Ага. Знов забула.
-Що? -Він твій хрещений.
Вічно усміхнений, купує всім випити, але Даніель такий же, як інші. У лайні.
Як і твій дід. Поки не спіймали, і він не отямився.
Що?
Ні, не дивися так. Це правда. У такому місці живемо.
-Що є, то є. -Та ну?
Слухай, нікого не змушують ні в що вплутуватися.
Люди роблять це, бо хочуть.
Що ми вивчили на уроці економіки?
Поки є попит, буде і…
Маріє.
Знову та сама фігня.
Сьогодні ввечері в барі Лисиць.
Добре.
Ти впевнений?
-Скажіть шефині, я хочу її побачити. -Стійте, мені треба…
Даруйте.
-Вітаю. -Доброго ранку.
Що це?
Це документи,
які я маю передати вам за наказом клієнта.
Відтепер це ваша проблема.
Ясно.
Дякую, що привезли. Не варто було турбуватися.
Я могла попросити Росу забрати їх у вашому офісі.
Не проблема, навпаки.
Приємно приїхати сюди і побачити все це.
Ясно.
Що ж, дякую.
Усе йде дуже добре, так?
Так.
Мене не обдурите.
Даруйте?
Я не куплюся на ваш спонтанний приїзд у Камбадос.
Чому? Не вважаєте, що це гарне місце для життя?
Так, це чудове місце.
Але ви тут не через погоду чи вусоногих.
Гадаю, це частина дуже добре продуманого плану,
щоб завоювати довіру старого Даніеля.
Ваш колишній клієнт.
Бідний не може стриматись,
бачить гарну пару ніг — біжить за ними.
Росо, можеш провести адвоката до дверей?
Може, ви його й завоювали,
але мушу попередити, що Падіна-старшого ніхто не обдурить.
Дякую за візит.
Дівчино, швидше з картоплею.
Так, бабусю.
Твій карахільо. Ще щось?
Поки ні, але далеко не відходь.
Саму, вип'єш?
Ні, друже. Мене нудить.
Принесеш йому склянку води?
Хочеш, я відповім?
Якщо чесно, у тебе гівняний вигляд.
Знаю.
-Що таке? Чому нас викликали? -Мовчи, бляха-муха.
З'їв щось не те?
Не знаю. Мабуть, це через свиняче вухо.
Це легко виправити. Міцний алкоголь усе вилікує.
Лауро, принесеш Саму випити?
-Ні, чекай. Може, ромашковий чай. -Гаразд.
-Я в туалет. -Іди. Я дам знати, як щось станеться.
НЕВІДОМИЙ НОМЕР ЗАБИРАЙСЯ ЗВІДТИ
Люба! Рахунок, будь ласка.
Що? Ти не хочеш говорити?
-Ти ж подзвонив. -Боже, Маріє, коли в тебе такий настрій…
-То тепер я похмура. -Я просто так сказав.
-Забий. -Це твоя думка.
Це ж не щось погане.
Приїхали якісь люди.
Тобто «якісь люди», Маріє?
Люди в балаклавах.
-Маріє, що таке? -Вони…
Дідько. Не знаю, що відбувається. Я передзвоню.
Маріє?
Чорт.
Марко, ти йдеш?
І не повечеряєш?
Якого дідька ви тут робите?
-Геть! -Розслабся.
-Я викличу поліцію! -Лоро, це тебе не стосується!
-Облиште її! -Не чіпай!
-Спокійно. -Залиш її, бляха.
-Де він? -У туалеті. Що таке?
Що коїться?
На кухню, клята Лисице!
-Не хочу! -Мамо, будь ласка, роби, як кажуть!
Лауро!
-Будь там! -Облиште мене!
Алло? Поліція?
Прошу, допоможіть. Я в портовому барі Камбадоса.
-Виходь. -Що ви робите?
-Лауро! -Стійте. Мені погано.
-Стійте. -Лауро!
-Що ви робите? -Тут нічого не сталося.
Ти приколюєшся, Самуелю?
-Вибач. -Тільки не в авто.
Маріє! Що сталося?
Його забрали.
Заспокойся. Кого забрали?
Самуеля.
Заспокойся.
-Це вона? -Так.
Добрий день, Фелісо.
Вам пощастило. До вас прийшла дуже гарна жінка.
-Дякую. -Я тебе знаю?
Ні, Фелісо. Ви мене не знаєте.
Я хотіла б поставити вам кілька запитань. Як ви не проти.
Запитань? Мені?
-Я нічого не пам'ятаю. -Так.
Гадаю, ви це пригадаєте.
У моїх записах пише, що вас звати Феліса Порто.
Так. Правильно.
Там також написано, що ви власниця консервного заводу,
трьох розкішних автівок і будинку в Ель-Гроув.
То він послав тебе?
-Хто? -Хто ще? Мій малий Даніель.
-Треба, щоб я ще щось підписала? -Ні, Фелісо.
Це все.
Нема нічого дивного.
Феліса була з нами все життя, відколи я був дитиною.
Вона як сім'я. Тому я оплачую її догляд.
Так. А натомість вона вказана власницею майна
вартістю понад 4 000 000 євро, разом із цим будинком.
І? Я мав щось зробити, хіба ні? Кузени чи родичі тепер виключені.
Вони все ускладнюють. Феліса ідеальна.
Так, вона не родичка.
Ні, але майже. Я їй довіряю, і вона мене любить.
Розумію.
То що за стурбований вигляд?
Ну, будь-хто може піти до будинку для пристарілих
і перевірити, як це зробила я,
що вона не здатна керувати цими активами.
І цим доходам нема обґрунтування.
Якщо буде перевірка, дійти очевидного висновку дуже легко.
Тому ти й приїхала
зробити чудову роботу і врятувати мене від халепи. Хіба ні?
Торрес.
Що?
Добре.
Чудово, дякую.
Алло.
-Ми знайшли маячок Самуеля. -Прочешіть усе. Може, ще щось є.
Лахи абощо… Спитайте збирачів молюсків.
Скажуть, нічого не бачили? Усе одно спитайте.
-Так. -Слід знайти Самуеля, поки не пізно.
-Зрозуміло? -Гаразд.
Ворушіться.
Що в тебе завтра?
-А що? -Треба перевірити бізнес.
-Під інвестицію. -Ага.
Щоб уникнути сюрпризів. Краще перестрахуватися, так?
Дуже добре.
Наранхо, тут немає новин.
Окрім юристки, до нього ніхто більше не приходив.
Чудово.
Будь там і тримай мене в курсі.
-Кастро стежить за звалищем. -Триматиму.
Зустрічаєшся з тим хлопцем?
-Знала, що прийдеш. -Зустрічаєшся з ним чи ні?
-Його звати Марко. -Я знаю його ім'я.
-Небіж Тоньйо і Ніло. -Це моє діло.
Слухай, Маріє!
Як думаєш, хто прийшов у бар і забрав того бідолаху?
Тоньйо. Знаю. Я чула його, коли вони пішли.
Як гадаєш, чому його викрали з бару?
Показати, що вони можуть робити що заманеться.
-Він їхній, як і все в цьому місті. А ти… -Марко не такий, як його дядьки.
-Однієї крові. -«Однієї крові». І що?
Він з батьками поза сімейним бізнесом.
-Це він сказав? -Так.
Ти віриш у це?
Доброго ранку.
Ого, який пунктуальний.
Завжди. Робота понад усе.
Їдьмо.
Маріє!
Маріє, що таке?
Ясно.
Мама не в захваті від цього.
-Поговорила з тобою? -Що вони зроблять із Самуелем?
-А я знаю? -Марко, я чула твого дядька Тоньйо.
-Про що ти? -Не знаю.
Думаєш, вони викрадають людей?
Як ти можеш таке казати?
-За нами стежать? -Може.
Так завжди.
Он як. Тепер і за мною? Пречудово.
Спокійно. За те, що мчиш, не оштрафують.
Тому я зберегла всі бали на правах, на відміну від інших.
До речі, ти ще не сказав, куди ми їдемо.
Не сказав.
-І не збираєшся. -Я маю право мовчати, так?
Побачиш. Їдь прямо.
За нами стежать через те,
що зник моряк? Чи…
Не знаю.
І як я вже казав, усупереч тому, що багато хто думає…
Ти не відповідаєш за все, що тут відбувається. Так.
Молодець.
Так.
Вони знудяться.
Агов, дядьку! Як справи?
Дивіться, хто тут. Мій улюблений племінник.
Що ти тут робиш?
Хіба ти не просив мене прийти?
Так. І ти завжди робиш, як каже дядько, так?
-Якщо ти мене лаятимеш, дядьку… -Ні.
Те, що сталося днями, не повториться. Ніяких розвантажень.
-Але всі… -Але що? Ніяких «але».
Тобі треба вчитися.
Вчися й отримай диплом, щоб не бути дурнем, як ми.
-Ясно? -Я хотів допомогти…
Що? Розвантажувати за копійки?
Як я у твоєму віці? Ледве виживати?
Це лише для дурнів.
А що зі зниклим моряком?
Що?
Що з ним зроблять?
-Звідки мені знати? -Не знаю.
-Хто тобі це сказав? Твій батя? -Ні.
-Пхає всюди ніс. -Це не він.
-Справді? -Так.
-Іди. -Піти?
-Так. -Так.
-Ніяких вантажів. -Ага.
-Бувай. -Бувай.
Що таке?
Він голодний?
Дай йому щось. Ми ж не хочемо, щоб він помер.
Що ти хочеш від мене? Щоб я поїхав у «Мак»?
Глянь, там мають бути консерви. Його закрили місяць тому, але ще щось має бути.
Пошукай.
Марко.
Марко, допоможи.
Агов, ти що тут робиш?
Паркуйся.
Ходімо.
Ну? Що скажеш?
Ми купимо маленький літак?
Звісно ні. Літак — наш транспорт.
-Жартуєш. -Переведи телефон у авіарежим.
-Ти серйозно? -Звісно!
Сідай.
На підборах.
-Якби ти попередив мене… -Тоді було б нецікаво.
Господи…
Щось я не впевнена.
Готова?
А ліворуч пасажири, які спізнилися на рейс.
Глянь. Як корови, що спостерігають за поїздом.
-Що значить «вони полетіли»? -Те й значить.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова