Земля.
Колиска неймовірної краси та запаморочливих чудес.
Неосяжна. Приголомшлива.
Ця планета глузує з наших кволих спроб її описати.
Так, аби по-справжньому оцінити разючу велич цієї планети,
часом доводиться її оскверняти.
Зустрічайте Осквернителя.
За натурою він - огидна, ница й безчесна людина.
Колись він був ведучим відомого ток-шоу,
однак зміни в екосистемі відкинули його у посушливіший та суворіший клімат.
Щотижневий подкаст.
Позбавлений підтримки своєї студійної публіки,
цей блазень з неживими маленьким очима,
очима грубо розфарбованої ляльки,
змушений перебиватись тими мізерними крихтами:
рідкісний додзвонювач.
Збожеволівши від дикого запаху слабкого захоплення ним,
він нишпорить далекими краями, хоч і непроханий,
та натхнений ненаситним прагненням до визнання
та випадковими селфі.
Це - безумство.
Це - божевілля. Це - хаос.
Це тревел-шоу «Конан О’Браєн поїхав».
Марокко.
Мені треба перевіряти, чи пристойно виглядає моє волосся.
-І це кожного разу. -Ні, не треба.
СОНА МОВСЕСЯН АСИСТЕНТКА КОНАНА/СПІВВЕДУЧА
-Конане! -Ні, Соно, я не кажу,
що твоє волосся погано виглядає.
Просто, здається, ти зовсім не контролюєш те,
що відбувається в тебе на голові.
Ще й як контролюю, сер. Я наношу купу засобів.
Тобто я бачу твоє волосся вже після ретельного догляду.
Я просто... І кажу це...
Соно, це теж комплімент, бо твоє волосся могутнє.
У ньому джерело твоєї сили. Що ти з ним робиш?
-Наношу арганову олію для зволоження. -А що це?
Це типу... марокканська олія.
Гадаю, є такі дерева, які ростуть лише в Марокко.
А потім із них якось вичавлюють олію.
У Марокко вирубують дерева, щоб приборкати твоє волосся.
Тому там і пустеля.
Колись там було як в Ірландії,
поки Сона не почала приборкувати своє волосся.
-Тож цю олію треба везти з Марокко? -Так найкраще.
Забезпечувати працівників засобами для волосся
завжди було моїм пріоритетом.
І якщо заради цього треба було супроводити Сону...
ПУСТЕЛЯ САХАРА МАРОККО
...до однієї з найдивовижніших країн світу,
я був готовий піти на таку жертву.
Я привіз тебе в пустелю, і ми справді посеред нічого.
Я тут наче у своєму природному середовищі.
Може, тобі варто тут залишитися.
Ні, я не хотів тебе образити.
Може, тобі слід лишитися тут, щоб ми більше не бачилися?
Гаразд, але це не образа.
А мені платитимуть за подкаст, навіть якщо мене в ньому не буде?
Ти перетворила неробство на мене на справжнє мистецтво.
Так.
Я привіз тебе аж сюди по марокканську арганову олію.
-Я летіла першим класом. -Гаразд.
І мені подобається, що там дають серветки з тканини.
Бо в економкласі все якесь паперове, правда?
-А тут тканина. -Що таке економклас?
Гаразд.
-Ні, що це? Окремий літак? -Ні.
-Ні, там... -У тому самому літаку, що і я?
Більшість в економі!
Де? Спереду? Збоку? Де саме?
-У хвості. -У хвості теж щось є?
А що ти думав там?
Багаж і коні. Не знаю.
Я думав, там винний льох.
Хотів би я дізнатися, звідки береться арганова олія.
З дерева.
Зараз ми на сході Марокко,
а олію, кажуть, роблять на заході.
Треба купити два квитки першого класу й летіти на захід.
Знаєш, про що я постійно думаю?
-Про що? -Я серйозно.
-Пам'ятаєш сцену з... -Дай угадаю. «Запекле суперництво».
Ні! А хотілося б!
Ти тільки про це й думаєш.
Знаю. Ні, я думаю про «Космічні яйця».
Пам'ятаєш, як вони просто йдуть пустелею в «Космічних яйцях»?
Кумедно. А я думав про «Лоуренса Аравійського» Девіда Ліна.
-Гаразд. -А ти одразу про «Космічні яйця».
Так, гаразд. «Лоуренс...» Так, звісно, «Лоуренс Аравійський».
Але в «Космічних яйцях» вони власне йдуть дюнами.
Авжеж, у «Лоуренсі Аравійському» дюнами ніхто не ходить.
Цей фільм такий довгий.
Скільки триває «Запекле суперництво»?
Шість серій приблизно по годині.
Тобто вдвічі довше за «Лоуренса Аравійського».
-Так. Я... -Ти це дивишся.
Я вже перейшла до іншого. Тепер дивлюся «Поза кампусом».
-А це що? -Ще один серіал про хокей,
але цього разу про хокеїстів у коледжі
та любовне життя кожного з них.
Перший сезон був про Гаррета й Ганну.
І ти знаєш, чим усе закінчиться, але сам шлях такий чарівний.
А між ними ще й чудова хімія. Це так мило.
А потім я зробила помилку: почала шукати все це в інстаграмі.
І тепер увесь мій алгоритм - суцільний серіал «Поза кампусом».
Але знаєш що? Мене це зовсім не дратує...
Я знав, що Сона може говорити про це годинами, а то й днями.
Тож я ненадовго звернув із дороги, щоб навідати свого фаната з Марокко.
-Привіт, Яссіре. Як справи? -Привіт, Конане.
Ти з якої частини Марокко?
З Касабланки.
Коли дивишся «Касабланку»,
вона хоч трохи нагадує ту Касабланку, яку ти знаєш?
Гадаю... Не знаю. Я ніколи не бачив цей фільм.
Що? Ти ніколи не бачив «Касабланку»?
Я приїду до Касабланки
й покажу тобі «Касабланку».
А потім ходитиму в плащі й капелюсі, ясно?
А тебе змушу вдягнутися французьким офіцером.
Жодна з цих алюзій мені нічого не каже.
Мені байдуже, кажуть вони тобі щось чи ні, Яссіре.
Ну, розкажи трохи про себе. Чим займаєшся?
Я менеджер проєктів у консалтинговій компанії.
Здебільшого я говорю з людьми, досвідченішими за мене,
і питаю: «Ви вже зробили те, що обіцяли?»
Потім оновлюю файл - і на цьому мій день закінчено.
Яссіре, це ж сюжет «Касабланки».
-Саме про це вона. -Правда?
Так, там менеджер даних постійно всіх питає:
«Ви вже закінчили?» А наприкінці все вносять у файл,
сідають у літак і відлітають. Дуже хороший фільм.
Не віриться, що ти його не бачив.
КАСАБЛАНКА МАРОККО
-Яссіре, як справи? -Привіт.
-Радий тебе бачити, друже. -Ласкаво просимо до Касабланки.
Це неймовірно. На мить я подумав: «О, "Марокко" - круте слово.
Читається однаково в обидва боки».
А потім секунду подумав і зрозумів: навпаки буде «Оккорам».
-Тобто це божевілля. Я навіть не... -Ти про що взагалі?
Спершу зрозуміти, що я помилився,
а тоді ще й почати із цього шоу...
-Так. -Так чинить лише божевільний.
І я перепрошую.
-Вибачення прийнято. -Гаразд.
-Добре. -А тепер спробуй заспокоїтися.
Схоже, ти аж надто радий мене бачити.
Ти подивився «Касабланку» після нашої розмови?
-Хвилин 20. Вибач. -Це ще гірше...
Це гірше, ніж не дивитися взагалі. Який твій улюблений фільм?
«Месники: Завершення».
Тобі байдуже на «Касабланку», але ти любиш «Месники: Завершення»,
де вони збирають камінці для рукавички.
«Ми мусимо завершити цю рукавичку».
Розумієш? Вони що, продадуть її на Etsy?
РУКАВИЦЯ (З КАМЕНЯМИ НЕСКІНЕЧННОСТІ) - 5 800 $
Непоганий жарт.
Etsy - це ж для вас, молоді. Правда?
Так.
Мені треба сьогодні пізніше накласти на себе руки.
Вибачте, це... попередження про тригери. Можуть бути згадки про самогубство.
Але я збираюся накласти на себе руки.
Попередження про тригери. Не можна злитися, бо я вас попередив.
Тобі поки подобається проводити зі мною час? Чи вважаєш мене ідіотом?
Мені... мені подобається.
Справді.
-Твій тато бачив «Касабланку»? -Не знаю. Здається, ні.
-А «Месники: Завершення»? -Ні, він більше любить документалки.
Це вже ближче до мого покоління.
З віком ми дивимося лише документалки.
-Так. -Я не бачив «Месники: Завершення»,
але подивився документалку Кена Бернса про цей фільм.
У відчайдушній спробі перемогти Таноса, страшного інопланетного воєначальника,
Залізна людина, Капітан Америка, Розумний Галк і Людина-мураха
за допомогою викрадених частинок Піма переносяться до Нью-Йорка 2012 року
й вирушають до вежі Старка, де Галку з 2012-го
в переповненому ліфті кажуть: «Іди сходами».
«Ненавиджу сходи. Стільки сходів».
Галк.
-Ти запросив мене до своєї родини. -Так.
Це дуже мило з твого боку.
-Доброго дня, пане. -Ласкаво просимо.
-Як вас звати? -Аюб.
БРАТ ЯCСІРА
-Як справи? -А ви батько.
АБДЕЛЛАХ БАТЬКО ЯСCІРА
-Так. -Дуже приємно.
Дякую, що запросили до свого дому.
Як арабською сказати «привіт»?
Ассаляму алейкум.
Що тут відбувається? Ви купуєте окуляри одразу по три пари?
У вас так заведено?
Так, тепер я почуваюся зайвим.
Скористаємося магією Голлівуду.
Усі подивіться в камеру.
-У ту камеру. -Так.
І додайте окуляри нашому юнакові.
-Так. -Ось так.
-Тобі подобається моя комедія? -Так.
Він на все відповідає «так».
-Хочеш, щоб я пішов із дому? -Так.
За традицією в гості приходять із подарунком.
Тож я приніс ось це. Це вам.
-Дякую. -Подобається?
Воно стояло в коридорі, коли ми зайшли.
-Але я хочу, щоб воно було у вас. -Дуже дякую.
А ще хочу подарувати вам це.
-Я прийшов не з порожніми руками. -Дякую. Дуже дякую.
А ще я приніс вам... це.
Так, це онук. Я взяв його в пару до цього.
Це справді чудово. Батько Яссіра заварив чай.
І приніс закуски. Фантастика.
-Дуже дякую. -Ласкаво просимо.
Він покаже, як правильно наливати чай.
Так.
Ого. З такої висоти.
У нього вроджений талант.
-Гаразд. Трохи розлилося. -Ви розлили.
Перепрошую.
Ви бачили фільм «Коктейль» із Томом Крузом?
-Дуже гарний. -О так.
Ага, це ви бачили, а «Касабланку» не хочете.
Запитай, що сказати арабською, коли п'ємо чай.
Бісмілляг.
-Бісмілляг. -Бісмілляг. П'ємо в ім'я Бога.
Браво.
Це традиційне марокканське печиво.
Вони часто так роблять?
-Дуже смачно. -Так.
Треба бути обережним: якщо похвалю їжу в іншій країні,
Стенлі Туччі може подати на мене до суду.
Запроси друзів поїсти з нами.
Хочете, щоб команда теж поїла?
-Так. -А я кажу: ні.
Їм нічого. Смакота, а ви й не дізнаєтеся.
Треба подивитися «Касабланку» в Касабланці разом із Яссіром.
-Думаю, вам сподобається. -Так.
КАСАБЛАНКА
-Семе. -Так, шефе?
Якщо в Касабланці грудень 1941-го, котра година в Нью-Йорку?
Що? Мій годинник зупинився.
Мабуть, у Нью-Йорку всі сплять. Та й по всій Америці теж.
Ох.
Тим часом у Сахарі.
-Це Мохаммед, а це Валід. -Так.
-Дуже дякуємо за допомогу. -Будь ласка.
Розкажіть нам про верблюдів.
Ми постійно бачимо їх у чудових фільмах.
Він вам відповідає, так?
Авжеж. Ви ж знімаєтеся у фільмах. А що не так із...
Коли він щасливий, то робить отак.
-Він дуже щасливий. -Так він виражає щастя?
-Тоді в мене чудовий шлюб. -Так.
Хочеш мене поцілувати?
-Непогано, правда? -Так, справді добре.
Верблюди часом б'ються чи здебільшого ладнають?
-Цей верблюд тут головний. -Головний!
Це верблюд-бос.
І зверніть увагу: цей верблюд у наморднику.
-У нього намордник. -Так.
Бо забагато говорить про серіал «Поза кампусом»?
-Він дуже сердитий. -Гей!
Запитаю тебе про лапу верблюда.
Здається, у них по два пальці.
Є якісь запитання про них?
-Про лапку верблюда? -Так.
Чому ти заговорив про верблюжу лапку?
Бо Хосе, наш сценарист і продюсер,
тримає дошку з написом: «Зверни увагу на пальці».
Мабуть, він вирішив,
що це підвищить рівень програми.
То який жарт ти задумав, Хосе?
-Щось про верблюжу лапку. -Так.
-А як звати цього верблюда? -Цього звати...
Проблемне Шампанське.
-О так! -Проблемне Шампанське.
А як звати бешкетника?
Кока-Кола Зеро.
-Кока-Кола Зеро? -Так.
Який верблюд найбільше пасує моєму характеру?
-Твоєму характеру? -Так.
Думаю, Кока-Кола Зеро.
Тобто мені їхати на тому, кого ми назвали мудаком?
Так, на цьому.
На Кока-Кола Зеро, бо він більший.
-І він мудак. -Так.
Вибач.
Так, я осідлаю цього мудака.
Уже вдруге сьогодні я це кажу.
Так!
-Ти поїдеш на мудаку! -Осідлаю мудака
на весь день і ніч.
-Так! -Дай п'ять.
Дай п'ять. Я сказав, що осідлаю цього мудака
на весь день і ніч.
Зрозуміло.
Не любите верблюдів? Тоді закопаймо вас у пісок по саму шию.
Насправді це давній лікувальний метод.
Це моя найбільша фобія - бути отак закопаною.
Ви бачили останній сезон «Ейфорії»?
А ви дивилися останній сезон «Ейфорії»?
-Ні, не дивилися. -Гаразд.
Я теж. Здається, навіть перший сезон не бачив.
Нейта закопали... у землю.
Ніхто з нас тут не дивився цей серіал.
Я знаю лише, що люди там у клубах і в них розтікається туш.
Скільки нам лежати в цих ямах?
Лише п'ять-сім хвилин.
-П'ять-сім хвилин? -Так.
О боже. О боже.
-Гаразд, можна... -У мене все тіло горить.
Соно, знаю, тобі зараз некомфортно, але засиплемо тебе ще гарячим піском -
полегшає.
Клянуся, цей сон мені снився разів 50.
А тепер він став реальністю.
Чому?
-Ні-ні-ні! -Ні?
-Тільки до цього місця. -Тільки до цього?
-Ти мене вбити намагався! -Надто високо?
Знаєте що? Я, мабуть, відмовлюся.
Соно, нам потрібне стоп-слово. Яке вибереш?
Може: «Витягни мене, бляха, із цього піску»?
-Не лайся. -Вибач.
Може: «Я більше не хочу тут бути»?
З лайкою було краще.
«Будь ласка, витягни мене із цього клятого піску»?
Гаряче.
Пече. Органи один за одним відмовляють.
Печінка.
Ось і нирки. Стривай.
А пеніс раптом ожив.
Дивно.
О, ти повернувся, друже.
-Як ти, Соно? -Добре.
Тут дуже тепло й затишно.
Наче я знову в утробі.
Казали, максимум сім хвилин. А їх уже давно немає, Соно.
Так, справді.
Я щойно бачив, як верблюдиця народила, а її верблюжа вже стало підлітком.
Коли нас засипали, верблюд вступав на юридичний.
А тепер він уже працює в солідній фірмі на Мангеттені.
Це вже занадто?
Я вже просто змирилася й чекаю смерті.
Ти вже жартував, що верблюжа виросло до підлітка.
-І ніхто не засміявся. -Знаю, але тут конкретніше.
А тоді ти вирішив: «Ще раз розкручу жарт про верблюда...»
Я думала, що мій кошмар - це бути закопаною,
але справжній кошмар - помирати тут поруч із тобою.
Ти жартуватимеш до самого кінця.
До мене повз скорпіон,
але почув мої жарти й утік за он той пагорб.
Я завітаю до племені імазигів, правильно?
Так.
Культурі імазигів понад 4 000 років.
Вони дали світу таджин, кускус, килими,
чудові прикраси й багато інших надбань.
А це Айша.
-Так, Айша. -Це її дім?
ЮССЕФ ПЕРЕКЛАДАЧ
Вона розповіла, що прибула з іншого кочового селища.
Це приблизно за 250 кілометрів.
Вони їхали сюди на верблюдах,
бо хотіли змінити своє життя
й оселитися ближче до джерел води.
Каже, вони тут уже щонайменше два роки.
-Вона щойно все це сказала? -Вона приїхала...
Вона сказала одне слово.
Може, попросити принести чаю?
-Випити чаю. -Ви запрошуєте мене на чай?
-Так. -Звісно.
Із задоволенням. Для мене це велика честь.
Скажете Айші, що це дуже приємно?
Ласкаво просимо!
Вона каже: «Дуже ласкаво просимо».
-Дуже дякую. -Так.
Тут важливо лити високо, правда?
-З великої висоти? -Так.
А що робити, коли зір почне слабшати? Просто цікаво.
Я заздрю тому струменю. Не питай.
Пі-пі.
Смарті Пентс. IMAX.
-Смачного! -Смачного!
Айшо.
-Дякую. -Смачного!
Це один із проявів гостинності.
-Коли заходиш до намету кочівників... -Дякую.
...тебе завжди пригощають.
-Як називається цей хліб? -Мідфуна.
Мідфуна - це наче берберська піца.
То просто відламати шматок?
-Невеликий. Так. -Лише маленький?
-Дуже смачно. -Так.
Відчувається димний присмак каменю.
Ти кажеш, щоб я брав маленький шматочок.
-А можна великий шмат? -Це останній.
Останній? Що ти за господар? Я ж здоровий двометровий чоловік.
Мій брат Ніл проковтнув би це, як облатку для причастя.
-Знаєш що? Перепрошую. -Так.
Я забагато говорю. У гостях я завжди їм скільки можу.
І, не брехатиму...
іноді я навіть вистилаю кишені фольгою,
щоб напхати туди їжі й забрати із собою.
Хочеш забрати цей шматок із собою?
-Я ще не договорив. -Гаразд.
Я не розумію, що ти кажеш.
Айша явно шкодує, що впустила мене до намету.
Вона страшенно хоче, щоб я вже пішов.
У виданні Vulture написали, що «мене важко сприймати».
TheWrap написав, що я «надто міцна доза».
А IndieWire: «Цей тип - мудак».
-Я хочу подякувати тобі... Айшо... -Гаразд, це теж можеш забрати.
-Можна й це взяти? -Так-так.
Айшо, я хочу тобі подякувати. Дуже дякую.
Щоб дістати арганову олію, нам довелося покинути пустелю й вирушити в Марракеш.
На жаль, рейсів першим класом не було.
-Соно? -Так?
Коли я сказав замовити транспорт, я мав на увазі автомобілі.
Те, що ми зараз робимо,
люди робили й кілька тисяч років тому.
Це божевілля.
Під цією накидкою на мені нічого немає.
О боже.
Так. Сідло їде вправо, а я - вліво.
-Так. -Гаразд.
Слухай, ти помітила, що пісок і верблюди коричневі?
-Знаєш, як це називається? -Як?
Верблюфляж.
-Верблюфляж. -Думаю, час рухатися далі.
А я думав, це непоганий жарт.
-Тобі здалося, що це смішно? -Ну, це Хосе придумав.
ВЕРБЛЮДИ І ПІСОК - ВЕРБЛЮФЛЯЖ
-Хосе «Верблюжа Лапка» Арройо? -Так.
Соно, поглянь на нашу тінь.
-Це так круто! -Хіба не дивовижно?
Уявляєш, якби до ясел Ісуса замість трьох мудреців
приїхали ми вдвох?
О боже.
І ми... все зіпсували б.
-Я не принесла б подарунок. -А я б щось поцупив.
-Що? В Ісуса? -Так. Вибач.
Соно, на верблюдах до Марракеша ми не доїдемо.
-Соно, коли я купував цю машину... -Так.
...то вибрав її за вигляд.
Мені й на думку не спало сісти й перевірити, чи я вміщуся.
-Ти взагалі в неї не вміщаєшся. -Ні.
Поглянь, який люфт у керма.
Ми їдемо абсолютно прямо.
О боже. Я не відчуваю, що тут безпечно.
Знаєш чому? Це й справді небезпечно.
Так водили машини у старих фільмах 1930-х.
-У несправжніх фільмах? -Так-так.
Я їду. Мушу дістатися до сараю Маккріді, ясно?
Їду зустрітися з Джиммі Кегні та Гамфрі Боґартом, ясно?
А ще тут спека - яйця відпадають.
Спекотно, як у дупі Супермена під час криптонітової пожежі.
І це ще не все.
-Кондиціонера немає. -Саме так.
Наш монтажер Метт Шоу дав нам цей вентилятор.
-Ось, друже. -Так. Працює на повну.
Дивись, як близько він до твого обличчя.
Він насправді забирає в мене прохолоду.
Режим: «Передсмертний подих дуже старого діда».
Лежачий поліцейський. О боже.
Та ну. Цей лежачий поліцейський щойно вирівняв кермо.
Я сміюся, бо це дуже небезпечно.
Але якщо зі мною щось станеться, моя мама страшенно на тебе розлютиться.
Ні, я не дам, щоб щось сталося.
Я зніму, як ти ведеш машину.
Привіт, Надю. Просто знай: я добре дбаю про твою доньку.
О боже. Ти взагалі не хочеш гальмувати перед нерівностями?
-Ні. Дивися, верблюди переходять. -О боже.
Хіба не дивовижно? То що тобі більше сподобалося:
-ця машина чи верблюд? -Верблюд.
-Так, там було більше місця для ніг. -Так.
І верблюд не намагався нас убити.
А ще, хоч це й дивно звучить,
ця машина кожні десять хвилин мусить зупинятися, щоб посрати.
-Нагадує дорогу до Вегаса. -Так.
Ти колись їздив машиною до Вегаса?
-Колись давно. -Так.
Ось я, Родман, Ґреґ і Роб ЛаЗебнік.
Ми зупинилися в якомусь дешевезному готелі в поганому районі.
-Серйозно? -Так, і нам було жахливо.
Ми не грали в азартні ігри й не пили.
Ми називали себе «Патрулі кицьок», бо були купкою сцикунів.
О боже! Дивись, ресторан Argan! Там точно є арганова олія.
-Можеш мене тут висадити? -Здається, гальма не працюють.
Тож я просто їхатиму далі, а олію дістанемо потім.
Ми їдемо до Марракеша. Дорога займе дев'ять годин.
-Господи. -Сподіваюся, ти взяла аудіокнигу.
Тут немає касетного програвача.
Гаразд. Я просто... Я вивчив напам'ять кілька книжок.
Яких?
«Розділ 12.
Окрім зізнання в трьох найжахливіших убивствах...
-Ед Ґейн розповів слідчим... -О боже!
що понад 40 разів уночі навідувався до місцевого кладовища,
щоб вдихнути запах нещодавно похованих тіл під час трансу...»
Нарешті ми прибули в Марракеш,
і спершу я завітав до одного з найвідоміших сучасних митців Марокко.
Це Хасан Хаджаж.
Ти видатна постать у Марокко й у всьому світі.
Ти фотографував Біллі Айліш, Різа Ахмеда й Карді Бі.
Для мене велика честь, бо сьогодні ти фотографуватимеш мене.
Так, трохи розважимося. Я покажу тобі кілька образів.
Сподіваюся, тобі сподобається.
-Це одяг, який ти створив? -Поглянь.
Тільки погляньте на це!
Погляньте на це.
-Це захист від ультрафіолету? -Можливо.
«Можливо»? Одразу видно справжнього продавця.
Хасане, що думаєш?
Так, думаю, працює.
Знаєте що? Я лідер секс-культу,
але вночі на шосе мені ніщо не загрожує.
Саме такого образу я й прагну.
Так, думаю, додамо марокканське взуття.
Хасане, тобі це щось дає? Подобаються ці рухи?
Думаю, ні. Мабуть, можна зупинитися.
Це неймовірно.
Якби однокласники побачили мене в цій спортивній куртці,
-знову побили б. Ага. -Справді?
Гей, я не схожий на героя ситкому 1980-х?
Розумієш?
ЩО ТАМ, ДЕННІ?! У ГОЛОВНІЙ РОЛІ КОНАН О'БРАЄН
-Гей, Хасане! -Конане!
-Як справи, друже? -А в тебе?
-Добре. Так, добре. -У мене теж усе гаразд.
Дуже круто. Фотосесія буде надворі.
-Саме так. -Ти любиш створювати атмосферу,
тож запросив відомого марокканського музиканта -
-Маруана. -Маруана Лбаджу.
МУЗИКАНТ ГНАУА
Маруане, що це за інструмент?
-Гімбрі. -Чудово.
Три струни, середню граєш відкритою.
Неймовірно. Я повністю готовий. Ось мій образ.
Наче жабеня Керміт стало діджеєм.
Уперше я боюся, що мене сфотографують під спідницею.
Дякую, друзі.
Ось іще дещо, що в нас спільного
з Карді Бі та Біллі Айліш.
Ми заходимо на сук. Це ринок.
Справжній лабіринт, павутина провулків.
Містере Конане, я ваш шанувальник.
-Шанувальник? Вітаю. -Вітаємо в місті.
-Вітаю. Дякую за гостинність. -Раді вас бачити.
-Це моя подруга Сона. -Дякую, що приїхали до Марракеша.
-Нам тут подобається. -Ми в захваті.
-Дякую. Який чудовий чоловік. -Гарно вам провести час!
На цьому суку знімали «Секс і місто 2».
Тобто Абу-Дабі насправді знімали тут?
Так.
Це ж там Керрі Бредшоу гуляє
-й випадково зустрічає колишнього? -Ейдана.
Шанс такого збігу - один на мільярд.
-Не знаю. Тобто... -Ми тут уже десять хвилин.
-А Ейдана я ще не бачив. -Хочеш побачити Ейдана?
-Знаєш, можна я дещо скажу? -Так.
Я бачив «Секс і місто 2». Вони там в Абу-Дабі,
і Синтія Ніксон каже: «Дівчата, в Абу-Дабі є чим зайнятися»,
-а потім: «Абу-Дабі-ду». -Так.
Абу-Дабі-ду!
Коли вона це сказала, я зняв телевізор зі стіни
-й викинув його у вікно. -Гаразд.
Бо репліка тобі так сподобалася?
-Саме так. -Так.
Коли мені дуже подобається
репліка в комедії, я викидаю телевізор у вікно.
Тому я й не можу дивитися власне шоу:
телевізори літали б у всі боки.
Хочеш м'яти?
-Візьму, дякую. -Пане, це її друга улюблена трава.
-Скільки? -Ні-ні.
Він вам заплатить.
-Радий знайомству. Вітаю. -Вітаю. Я Сона.
У вас гарна усмішка.
-Дякую! -Ассаляму алейкум.
Хочу показати вам дещо особливе.
-Гаразд. -Ідіть за мною.
Минулого разу після таких слів я опинився голим у провулку.
Гей!
-Джиммі Картер був у моїй крамниці. -Дивіться! Тут був Джиммі Картер.
Пафф Дедді.
Пафф Дедді теж був тут? Так, Пафф Дедді...
-Дозвольте дещо сказати. -Так?
Фото Джиммі Картера показуйте. А фото Дедді, мабуть, краще не показувати.
-Правда, Соно? -О так.
Саме так. Я з вами згоден.
-Ласкаво просимо до Марракеша. -Дякую.
Соно, усі, хто тут радіє мені, так само раділи й Паффу Дедді.
Тож сприймаю це з часткою скепсису.
-Це правда. -«О, тут щойно був Саддам Хусейн!
Який чудовий хлопець».
-Я хочу пуф. -А що таке пуф?
Ось така штука.
Це марокканський пуф. І що з ним роблять?
-На ньому сидять. -На ньому сидять.
-Сюди кладуть подушку. -Щось напихають усередину.
-Так. -Гаразд.
Його не носять як капелюх?
-Це може бути капелюх? Дай подивлюся. -Це не капелюх.
Не капелюх? Тобто носити його так - помилка? Ви наче засмутилися.
-Ні, це не капелюх. -А капелюх непоганий.
Виглядає важким.
-Але ж класно, правда? -Тут десь сто градусів.
Я мушу його купити.
-І знаєш, що найкраще, Соно? -Що?
Цей килим пасує до штор.
Я накупив якогось довбаного мотлоху.
Хокейна команда!
-Хокейна команда! -Хокей!
-Ви канадці? -Так, чуваче.
Круто. Тут, мабуть, якесь «Запекле суперництво».
Я жартую.
-Загляньмо сюди. -Ходи подивися.
Ви продаєте дуже якісну шкіру, так?
-Дуже дякую. -Я просто це сказав. Звідки мені знати?
-Так. -Ви ж можете бути справжнім шахраєм.
-У мене немає підробок. Це ручна робота. -Так, ручна робота.
-Соно, ти знаєш гру «хованки»? -Так.
А це - хованки на суку.
Сукі, сукі.
Перепрошую, Синтіє Ніксон. Це було майже так само погано.
Абу-Дабі-ду!
Берберська аптека.
Це кристали евкаліпта.
-Як ви... О, приємно. -Класно, правда?
Овва.
Наче метамфетамін для коал.
-Кристали евкаліпта. -Так.
Я щойно повернувся в минуле.
Привіт, Джордже Вашингтоне. Це? Так одягаються у 2026 році.
У вас є щось корисне для здоров'я?
Для чого? Для імунітету?
Щоб потішити дружину.
-Чай «Зоряні війни». Треба випити. -Це треба пити?
Так. Ось результат.
-Отакий результат? -Так.
Для такого результату мені знадобилася б складна операція
і 35 донорів.
Гаразд, Соно, ти знаєш, що я люблю шкіряні вироби.
Це месьє Лелу. Месьє Лелу?
Він митець. Видатний кравець.
Скажи йому: я веду церемонію «Оскар» -
найвидатнішу церемонію нагородження в історії людства.
Після «Золотого глобуса» й MTV Movie Awards.
Я хочу шкіряний смокінг. Марокканський шкіряний смокінг.
-Гаразд. -Коли він знімав із мене мірки,
то не спитав: «Навіщо Давиду Мікеланджело шкіряний смокінг?»
Це найкраща фігура,
з якою ви працювали?
Погляньте. Це прекрасно.
-Так. Я люблю нюхати свій... -Хіба не дивовижно?
Тепер ти постійно мене нюхатимеш.
Ні, дякую.
Стривай. Це біла шкіряна сорочка.
У такій Джим Моррісон ходив на випускний.
Гей, це круто. Стильно.
А в такій на випускний ходив Ленні Кравіц. Непогано, правда?
Так, нормально. Краще.
А в такій ходив той хлопець із «Жиголо», який тобі подобався.
-Мабуть, так. -Так, це навіть не...
-Я навіть не знаю, як його звати. -Брейс?
Це якесь божевілля. Ти ледь не назвала близнюків на честь двох хлопців із...
Так. Ледь не назвала.
Це хвороба. Вибач. Ми завжди так робимо. А вам наче подобається.
Ніхто не вміє так переконливо вдавати захват, як ви, пане. Ви найкращий.
Одягнімо це.
-О боже. -Тільки не кажи.
-О боже. -Неймовірно.
-Не трися об манекен. -Можна я заберу його із собою?
Ви ледь не відрубали... Можна я заберу його із собою?
Вітаємо на церемонії «Оскар» 2027 року. Ваш ведучий - Конан О'Браєн.
Це божевілля.
-Круто. -Це фантастика.
-Ти можеш рухатися в цьому? -Ні.
Зовсім ні. Вибачте, але це, мабуть, фетиш дуже затиснутої людини.
«Я люблю шкіру, але лише офіційно-ділову».
Ось так. Ідеально, друзі.
-Погляньте на нас. -Моя команда.
Отже, за моїми підрахунками,
Конан купив шкіряний смокінг, куртку з килима, шкіряну сумку
і чай для потенції.
А я думала, ми приїхали до Марокко купувати щось для мене.
Соно, ти що робиш? Вкрала мою закадрову розповідь?
Бідолашний Конан. Шкода, що тобі не дали наговоритися.
Гаразд, Соно, ходімо вже по твою дорогоцінну олію.
Ось воно - Les Sens de Marrakech.
-Привіт. -Вітаю, як справи?
-Привіт, як справи? -Добре. А у вас?
Моя подруга Сона обожнює арганову олію.
ІКРАМ Б. ПРОДАВЧИНЯ
-Обожнюю. Для волосся й шкіри. -Вона корисна для всього.
Може, й тобі варто взяти. У тебе дуже суха шкіра.
-Так, дуже суха. Постійно лущиться. -Суха шкіра.
Ось, погляньте. Наче куряча лапа.
-Подобається? -Олія це виправить.
-Не схоже? -Олія виправить усе.
-Для неї вам знадобиться багато. -Так.
У вас є велике відро олії, щоб занурити туди її голову
-й потримати 24 години? -Так, є.
Он та велика пляшка.
Їй цього вистачить на два дні.
А як із моєю шкірою? У вас є щось для неї?
-Для вашої шкіри. -Дивіться, вона...
У нас є крем для рук і крем для тіла.
І як часто його наносити? Скільки разів на день?
-Лише раз. -Чудово.
-Так, пахне Марокко. -Просто неймовірно.
Ти мусиш це понюхати.
Я її обдурив.
-Це називається «афера в довгу». -Та ну!
Дивіться, там люди. Вітаю, як справи?
Вона здалеку помітила, які в мене зволожені руки.
-Так, вони відчули ваш запах. -Гляньте, які в мене зволожені руки.
У вас зволожені руки!
Так!
Ось так ми й об'єднуємо людей.
А це що?
-Гель для душу. Зроблений із... -Його назвали на честь Конана.
Сона щойно сказала: «Ось тобі гель, придурку».
-Відчуваєте, що руки зволожені? -Тепер це справжні руки.
Так, справді.
Можна користуватися щогодини.
Дивно, раніше ви казали: раз на день.
Але у вас дуже суха шкіра.
Якщо шкіра нормальна, досить разу на день.
-Так, а якщо ненормальна... -А у вас дуже суха,
тож можете наносити щохвилини.
-Щохвилини? -Так.
Ви вже перейшли до «щохвилини»?
-А це що? -Це чуттєва олія.
-Тут написано «чуттєва». -Чуттєва.
Для неї потрібна ще одна людина чи можна користуватися самому?
Не те щоб я був проти компанії, але розумієш...
-Я візьму одну для себе. -Гаразд.
А десь поруч є парк?
Він дивний.
-Трохи. -Так, трохи.
-Він трохи... -Виглядає так, ніби...
Чому він так на мене дивиться?
Усе гаразд, можеш сказати.
Я відчуваю стрес чи щось таке.
Стрес? Ні.
Мені хочеться
зараз щось випити.
Дякую. Так, він саме так і діє.
Тобто сама моя присутність викликає у вас стрес і тривогу?
Я радий, що подолав такий шлях
і витратив купу грошей на твою арганову олію.
-Дякую. -І що мене назвали диваком століття.
У тому, що я зараз роблю, немає нічого моторошного.
Запах тримається цілий день.
А це не можна було купити на Amazon,
замість того щоб їхати аж до Марракеша?
Ні, але в нас є сайт.
-У вас є сайт? -Так.
-І якби ми замовили на сайті... -Так.
...то могли б залишитися в США.
Так, думаю, що могли б.
-Дякую. -Дуже рада була вас бачити.
-Бувайте. -Бувайте.
-До наступної зустрічі. -Так. Повернемося за тиждень.
Нарешті наша епічна подорож добігла кінця.
Мене зачарувало Марокко: люди, щедрість, музика,
любов до родини
й давні та нові кулінарні традиції.
А найкраще -
я розділив цю подорож із неймовірно смішним колегою
і чудовим другом.
Звісно, я про верблюда.
КОНАН О’БРАЄН ПОЇХАВ
-Пане, у вас є яйця? -Яйця? Так, є.
А якісь... яйця є?
Божевілля якесь.
Переклад субтитрів: Іван Швед