Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Зайчику, я ж перепросила.
Вибач, Рене!
Боже, ти назавжди мене покараєш?
Так? Господи.
- Це так сумно. - Ти покинула мене.
Знаю. Я думала, що ти поруч зі мною.
- Я не був поруч. - Знаю.
- Я був у магазині. - Знаю.
Якась бабуся питала, чи я не заблукав, а я відповідав, що ні,
але вона далі питала, а з її рота тхнуло батарейками.
Енергоощадними?
Рене, слухай.
Я прошу пробачення. Цього ніколи-преніколи не повториться.
- Обіцяєш? - Чесно-пречесно.
Я більше ніколи не залишу тебе в магазині.
- І ніколи мене не покинеш? - Я ніколи тебе не покину.
- Гарантуєш? - Гарантую.
Добре.
Я ніколи тебе не покину.
Обіцяю.
Рене. Вона померла.
Прошу, Девісе. Угу.
Гаразд. Клівленд. Ось. Приємного польоту.
- Дякую. - Наступний.
Привіт, це знову я.
Дзвоню, доки ти ще не на літаку.
У мене тут усе на купі, тож мені дуже потрібна твоя допомога.
Привіт, Рене, це Кевін. Я ось що думаю.
Я намагаюся підвищити тебе до керівника.
Це велика честь. Просто візьми кілька днів. Подумай.
Я подзвоню тобі, добре?
Привіт. Це тато.
Я відстежую твій рейс на випадок,
якщо все ж схочеш, щоб я забрав тебе. Радий, що ти летиш додому.
Щось там бачиш?
- Перепрошую. - Щось там бачиш?
- Ні. - Фігово.
Я сподівалася, там прибульці, роботи чи роботи-прибульці.
Розумієш?
Ага. А я тішився порожнечею.
Ти хочеш, щоб цей політ пройшов спокійно,
а я, яка боюся польотів, дуже хочу,
аби все перетворилося на фільм Майкла Бея.
- Який фільм Майкла Бея? - «Повітряна тюрма».
Отакої. Мені здається, він узагалі-то не був режисером цього фільму.
Гаразд. Та це все ж суперфільм...
Що, «Повітряна тюрма»?
Кожен бойовик із 90-х — це суперфільм.
- То ти боїшся літати. - Так.
І вважаєш, що кожен бойовик із 90-х — суперфільм?
- Звісно. - Поки ніби все добре.
- Але я ще нічого про тебе не знаю. - Запитуй.
Ти пошкодуєш за ці слова. У мене безліч питань.
Ану, яку музику ти слухаєш?
Собаки? Чи нам варто закінчити цю розмову прямо зараз?
Ким ти працюєш? Ти прямуєш саме в Клівленд?
Ти звідти? І як тебе звати?
Спробую по порядку.
Сумну британську попмузику. Собаки, звісно. Я вважаю, вони кращі за людей.
Я письменник. Народився й виріс у Клівленді.
А звати мене Рен.
Твоя черга.
- Я не з Клівленда. - Гаразд.
Їду туди на конференцію по роботі. Я Зої.
Знайомишся з нашою чудовою клівлендською погодою.
- Так, вона жахлива. - Ага.
Так.
- Дружина? - Ні, це моя сестра.
Навідуєш свою сім'ю?
Так. Майже...
- Гаразд. - ...не зовсім.
Дуже розпливчасто,
хочеться поставити тобі ще мільйон питань, але...
моє таксі вже тут, тому...
Слухай, ти вперше в цьому місті,
може, порекомендувати тобі ресторан? Не знаю.
- Хочеш... Ми не мусимо. - Ні. Дай мені свій номер.
- Гаразд. - Ага.
- Я ніколи не знаю, як про це питати. - Ні, усе пройшло гладко.
- Так. - Так.
- Дуже. - Тримай.
Бувай.
Можна довгою дорогою?
- Що? - Довгою дорогою.
- До місця призначення, якщо можна. - Це дуже дивне прохання.
Вийде трохи дорого, але, так, звичайно.
- Просто поставте мені п'ять зірок. - Дякую.
- Що? - Покажи свої руки.
- Мамо, ти вкрала ложечку для еспресо? - Яку ложечку?
Яку ти попросила в офіціантки для еспресо,
хоч ти його й не замовляла.
- А, ту. - Ага.
А що з нею?
Не можна красти ложок із ресторанів.
- Вони підготовані. - Хто?
- Мають запас. - Про що ти?
У них є запасні. Вони раді, коли їх крадуть.
- Раді? - Так.
Чому вони раді?
Бо ложок забагато. Красти необхідно.
- Забагато? Ніде класти. - Так.
З твоїх слів усе логічно.
Ти як Робін Гуд, але з ложками.
- Так. - Ну що ж...
Ти клептоманка, тому не знаю, що тобі сказати.
Очманіти.
- Украла купу всього. - Це всього лиш ложка, перестань.
Усмішка. Моя мама — злочинниця. Гаразд, ходімо.
ОПОВІДАННЯ ПИСЬМЕННИЦЬКИЙ КОНКУРС
Так, одну секунду. Так?
- Привіт. - Привіт. Не чула, як ти зайшов.
Я просто... От щойно прийшов. Добирався цілу вічність.
Я б забрала тебе.
- Ти, мабуть, зайнята... - Тато думав забрати тебе.
Лі, я... Усе нормально. Я тут.
- Тому... - Гаразд.
- З тобою все добре? - Що?
З тобою все добре?
Так. Усе нормально.
- Гаразд. Розкладайся собі. - Так.
- Тільки... - Так.
Я подумала, нам, напевно, варто старатися виїхати завтра о 9:00,
бо в нас купа справ. О 9:00.
- О 9:00. Супер. - Добре.
- Рада, що ти вдома. - Радий тебе бачити.
Що я говорю?
Її там нема. Випивка? Хороша? Я переставив її.
Я б забрав тебе з аеропорту.
- Знаю. - Ти любиш їхати довгим шляхом.
То як у тебе справи?
Нормально.
- А в тебе як справи? - Як у мене справи?
Тату, ви були в шлюбі 15 років.
За мене не переживай. Зосередьмося на тобі. Як робота?
Житло, квартира?
Усе складн... Нормально, тату. Що таке?
Що?
Відчуваю, я підводжу тебе.
- Тобто? - Я... Я підводжу тебе.
- Ні. - Здається, так.
Я мав би сказати тобі щось заспокійливе й глибоке.
- Наприклад? - Не знаю.
Цитату Торо абощо.
Не знаю, чи він підійде.
- Житель лісу? - Так. Він поселився біля ставка.
- Нащо його цитувати? - Бо так ми робимо.
Коли бракує слів для боротьби, ми позичаємо їх у когось іншого.
Мені зараз не треба фраз про дерева.
Я... Я в нормі. І ти в нормі, і Лі є Лі, і ми всі в нормі.
Ні, ми не в нормі. У нас усе кепсько. Офіційна інформація.
Подивись на нас. Ідеальна сцена: батько й син на кухні
п'ють після трагічної події.
Мені в голову лізуть одні лише фрази,
які я гуглив. «Як розрадити людину, яку любиш?»
- Ти гуглив? - Так.
- Вибач, що... що тобі вибило? - Що я налажав.
Ти не налажав. Чуєш? Ти з нами.
Налив мого улюбленого.
- Ти гуглив... - «Як розрадити людину, яку любиш?»
Як розрадити людину, яку любиш. От. Чудова спроба.
- Чудова? - Ну, хороша.
- Хороша. - Так.
Майже лажа.
Ні, бо... якби ти був в ударі, це було б дивно.
Я б... Так краще. Ти ж не мусиш бути професіоналом.
Дякую.
- За те, що розрадив мене. - Нема за що. Я для цього й приїхав.
Гаразд.
Ага. Супер.
- Добре. - Добраніч.
- Не засиджуйся допізна. - Та яке. Я вбитий.
Трохи дивно, що з нами немає нашого бридкого друга,
- що дихає через рот. - Ага. Бляха, сумую за ним.
І я сумую. Так. Дуже. Ну але вже є, як є.
- Ти розкішна. - Я хотіла бути гарною.
«Я на літаку» — це була справжня я.
- Що будеш? - Шампанського, будь ласка.
- Вишукано. - Люблю створювати настрій.
Їй шампанське, а мені текілу із содовою й лаймом.
- Це все? - А що ще казати?
- Це ж Клівленд. - Ну як? Я не розумію.
Я ж не злізу. Мушу тягнути все з тебе.
- Ти гірший за моїх пацієнтів. - «Пацієнтів».
Лікарка?
- Психологиня. - Ні.
Це погано. Мені доведеться піти. Але було дуже весело.
- Перестань. - Ти не могла дві години тому сказати?
- Відповісти? - Ні, не треба.
То там, де ти живеш, немає зібрань
- психологів? - Ні, є. Є.
То чому Клівленд?
Чому це я відповідаю? Я поставила питання.
Як це було — рости в Клівляндії?
Я відповів на це питання, але гаразд.
Тусуєшся у когось у підвалі, цілуєшся в чиємусь підвалі.
У нас багато чого пов'язано з підвалами.
Та й просто проводиш час із сім'єю.
Проводиш час із друзями. Та й усе. Твоя черга.
Я приїхала на конференцію із психології.
- Тому... - Так, але...
Але ще я розлучаюся.
Не знав, що в Клівленд приїжджають розлучатися.
Ні. Але таки приїжджають сюди,
коли колишній з'їжджає і потрібно на кілька днів ушитися.
Якщо можна запитати, що стало причиною смерті?
У свідоцтві про смерть будуть записані його зради,
але це мов сказати, що Обличчя зі шрамом помер від падіння з балкона,
а не від тисяч куль, що прошили його, коли він падав, розумієш?
- Посилання на «Обличчя зі шрамом». - Дякую.
Це жахливо. Мені дуже шкода.
А мені ні.
Ну а ти що?
Пам'ятаю, ти казав, що тепер проводиш час
зі своєю сестрою. Я собі думаю, а чому ти вдома?
- Щоб побути із сім'єю. - Це класно.
Ага.
Випиймо за те, щоб ти більше бував із сім'єю.
- Будьмо. - Будьмо.
- Дуже гарний вечір. - Дуже гарний вечір. Дякую.
Вип'ємо ще? Разок.
- Так. - Так.
Як долетів?
Добре.
Ти поїв?
Ні.
Якщо ти голодний, там буде їжа.
- У ресторані? - Авжеж, у ресторані буде їжа.
Якщо ти сумніваєшся.
Ні, я не голодний. Хто там буде?
- Мама, Лі, я, ти й Рік. - Рік?
- Ти радий, що буде Рік? - Так. У захваті.
- Одна велика щаслива сім'я. - Щаслива чи ні, але сім'я.
Саме те, що зараз потрібно мамі.
- Це й диво. - Ти цього не знаєш.
Так, я бачив аналізи.
- Якщо ти помиляєшся... - Історію хвороби, тату.
...чому б не бути позитивним?
Тобто несправжнім?
Прикидатися? Тату, перестань.
Я не кажу, що дорога попереду буде легкою.
І я не кажу прикидатися чи бути несправжнім.
Я кажу, що не слід планувати, як ти втратиш її.
Тому що...
Ти можеш утратити шанс створити чимало спогадів.
Угу.
- Віланд? - Барона.
Привіт.
- Радий бачити. - І я.
- Маєш чудовий вигляд. - Як і ти.
Гарне місце.
- Так. - Сподіваюся, їжа теж смачна.
- Не знаю. - Мабуть, так.
Гаразд, перш ніж почнемо, у мене є два правила, добре?
Перше: тут не буде жодних сліз.
Гаразд? Якщо хтось хоче поплакати, іде в туалет.
І друге: не робімо з цього казна-що.
Я знаю, що Рік уже їде. Даррен тут.
Це перший раз, коли ми всі зібралися разом.
- Не хочу, щоб вийшло казна-що. - Гаразд.
Здається, ти порушила друге правило.
- Що це? - Тобі текіла.
- Їхнє каберне. - Можна?
Дякую, мамо.
- Треба було взяти пляшку. - Ага.
Як долетів?
Долетів нормально. Летів довго.
Через дві хвилини після зльоту сусід вирішив роззутися.
- Що? - О ні.
- І зняв шкарпетки. - Ні!
А десь на півдорозі він дістав пакет із круто звареними яйцями
- й почав їх чистити. - Ні! Лиш не це.
- Хто подорожує з яйцями? - Присягаюся.
Синку, я дуже рада тебе бачити.
І я тебе.
Дуже дякую, що зводила мене сьогодні.
- Дуже мило. - Прошу.
- Привіт. - Привіт.
- Гаразд.
- Ми... - Привіт.
- Вибачте, страшні затори.
- Нічого. - Шалений день.
Що? Я зупинився біля бару. Закінчував дзвінок.
- Ага. - Що я пропустив?
Нічого. Я дякувала Лі за те, що вона сходила зі мною в клініку.
- А я сказала: «Нема за що». - Так, дякую. Вибач. Я не міг.
Чудово. Ну що, підіймімо келихи.
Дякую всім, що прийшли цього вечора.
Я хотіла сказати, наскільки мені важливо, що ви всі тут зі мною.
І я знаю, що наступні кілька місяців будуть дуже важкими.
Я порушую перше правило.
- Що? - Дурненька.
Що? Яке правило? Вона створила якісь правила?
Неважливо.
З днем народження тебе
З днем народження, з днем народження
Розказуй.
Їдемо в лікарню забрати її речі,
зустрічаємося з Ріком у похоронному бюро,
- а тоді зустрічаємося з панотцем. - Ким?
Панотцем.
- Панотцем? - Панотцем.
- Священником? - Так.
- Вона єврейка. - Рік казав, вона так хотіла.
- Панотця? - Так.
- На її похороні? - Так.
- Хоч вона єврейка. - Ти вже це казав.
- Очманіти. - Не знаю. Він так сказав.
Що наша мама-єврейка хотіла панотця?
Жодного разу за 28 років мого життя на цій планеті я не чув,
щоб вона сказала:
«Коли я помру, знайди якогось довбаного попа, щоб він виголосив
- прощальну промову». - Не знаю, це Ріку вирішувати.
- Як це? Ми її діти. - Бо він платить.
Боже. Оце заявочка.
- Чому? - Бо не буває так:
«Я плачу за вечерю, почуваюся пупом землі,
ходімо в якусь срану забігайлівку». Це її життя!
- Так, прошу, ваші млинці. - Ти сказився?
Неймовірно хрусткий бекон.
Диня і йогурт. Усе правильно?
- Дякую. - Ура!
Гаразд, добре.
- Що тоді? - Ідемо додому до мами,
- беремо одяг... - Щоб одягнути її в труну?
- Хоч вона хотіла кремації. - Ти не знаєш.
- Їй обридло це місто. - Ні.
Лі. Лі, вона ненавиділа його.
Може, любила, бо тут родилася й виросла,
тож це її дім. Але ні. Вона ненавиділа це місто.
А тепер вона буде назавжди похована в холодній клівлендській землі.
Якби ти за ці дні відповів хоч на один з моїх 30 дзвінків чи смс,
то долучився б до ухвалення рішень.
Нехай.
Помолімося за цей щедрий урожай. Дякую тобі за цю їжу, амінь.
Добре.
Панотець зробив би це краще.
- Можеш мені допомогти? - Так, вибач.
У штаті Огайо є потрібне лікування. І результати багатообіцяльні.
- Звідки тобі знати? - Тут так написано.
Так, але так усюди писатимуть.
Ну тобто, вони... Як нам знати, що це хороший вибір?
Або в онкоцентрі імені Андерсона.
Може, я подзвоню Лізі, і вона мені допоможе...
СУВЕНІРНА КРАМНИЦЯ
Вона любила його.
- Спала з ним щоночі. - Угу.
- А ти, мабуть, Рен. - Так, вітаю.
- Приємно нарешті познайомитися. - Добрий день.
- Сонце. Мої співчуття. - Дякую.
Рене, ти познайомився з Кім? Вона чудово дбала про маму.
Підсовувала десертики.
Я тішуся, що познайомилася з нею.
Добре, ходіть зі мною. Я спакувала решту її речей.
Дякую, палато.
- Ти не можеш стирчати там вічно. - Так, можу.
Може, ми заглянемо?
Рене, це те ж саме, якби я вийшла до вас.
- Я не виходитиму, ні. - Мамо, це тимчасово, розумієш?
- Воно відросте. Не хвилюйся. - Гаразд.
Може, зроби фотографію й надішли її нам,
ми не побачимо тебе, а ти — нас.
Гаразд, добре. Я так і зроблю. Одну хвильку.
Можемо зупинитись?
Лі? Лі, можемо зупинитись десь, будь ласка?
- Ні. У нас є розклад. - Лише на хвильку.
- Як там Джон? - Нормально.
Коли він прийде?
Не знаю, він ще думає.
Тобто?
Тобто в нього є робота, і він прийде, коли зможе.
Добре. Ти зла на мене?
Ні.
- Точно? - Так.
Бо дуже схоже на те, що зла.
Що тебе так раптом зацікавили мої почуття?
Поговорімо про щось інше.
Добре. Як Джон?
- У комедії це зветься повторення. - Про комедії теж не хочеться.
Чекай. Можемо обговорити розклад?
- А що з ним? - Треба підправити.
- Чому? - Мені треба купити краватку.
- Ти її не взяв? - У мене її нема.
- Нема? - Чорної нема.
- Такої, яка підходить для похорону. - Гаразд. Добре.
Чому це тебе так дратує?
Можеш узяти потім мою машину.
Дякую.
Можна взяти вже?
Це місце депресивне, хочеться врізатися в стіну.
- Бляха. Я побачив її. - Що?
- Усмішку. - Це не була усмішка.
Я що, нині народився?
- Так, це була усмішка. - Легка усмішка.
- Але ж усмішка. - Добре, усмішка.
СТОЯНКА БЮРО «ШУК»
Іду пошукаю Ріка. Лиш не кажи...
Іди, а я почекаю в цьому Місті смутку.
УТРАТА ДОРОГОЇ ЛЮДИНИ НЕ ОЗНАЧАЄ УТРАТИ СЕБЕ
ПОТРІБНО ТІШИТИСЯ КОЖНИМ ЖИТТЯМ
- Розлучитися? - Ти мусиш щось зробити.
Я не можу розлучитися з Ріком. Принаймні зараз.
Чому?
- Тому... Тому що я... - Будеш отак терпіти?
- Звучить жахливо. - Золотце, а яка альтернатива?
Я тоді буду двічі розлученою 56-річною клівлендкою.
Це найсумніше речення, яке я колись казала.
Єдине сумне в ньому —
те, що ти клівлендка. Тобі треба вибиратися звідси.
Переїдь у Париж. На Аляску. У Рим.
- Рим? - Так. Кудись.
- Боже. - Аби не тут.
Їж, молися, кохай. Ну, «молися» було зайве.
Ага. Як і «кохай». Бо в мене такого не видно.
- Що лишається? - Лишається їсти...
- Їсти і їсти. - Звучить круто.
Але серйозно, мамо, тобі треба їхати звідси.
- Ні, не можу. Робота. - Звільнися.
Ні, я не можу, бо мені треба платити за дім.
А ще в мене є машина. У мене тут усе життя.
Хай як би я хотіла,
- я не можу поїхати... - Тоді я приїду додому.
Я пройду через це розлучення з тобою, добре?
- Ми... ми розлучимося разом. - Хочеш пройти через два розлучення?
А тоді ми можемо знайти тобі дуже хорошого компаньйона.
Як-от отого типа. Він на вигляд дуже досвідчений.
І в нього ніби чудове життя. Він, мабуть, у курсі всіх подій.
І, безумовно, є варіанти.
- Він милий. - Так.
І схоже, він уже зайнятий.
Рік був не таким уже й поганим. Чесно. З ним було весело.
Авжеж. Але якщо серйозно, я можу вернутися додому
- й помогти... - Ні. Нікуди ти не вертаєшся.
Ні. Ти живеш своїм життям.
І маєш далі писати. Ти прекрасний письменник.
Пообіцяй мені, що продовжиш писати. Пообіцяй мені.
Справді?
- Обіцяєш? - Обіцяю.
- Чесно-пречесно? - Чесно-пречесно.
Рене.
Униз.
КІМНАТА ДЛЯ РОЗРАД
Що будемо робити? Що в нас по розкладу в кімнаті для розрад?
Директор бюро виставляє труни.
Не знаю, ми просто чекаємо на нього.
- Виставляє? - Так.
- Це буде виставка трун? - Виставка трун.
Виставковий зал трун?
Так. Рене, скільки в тебе ще запитань?
- Скільки трун? - Три.
Три, які вписуються в мій бюджет.
- У тебе є бюджет на труни? - Так, є.
Може, є сертифіковані вживані труни.
Як нові, тільки трохи дешевші.
Даруй, Рене, хочеш докластися?
Може, з письменницьких гонорарів, які ти нагріб?
- Це особливо низький удар. - Гаразд, досить. Обидва.
Не тут і не зараз. Ріку, що це за директор?
Не знаю. Якийсь дивний чувак, який керує цим закладом.
- Ні, маю на увазі, як його звати? - Боб.
- Вітаю, я Білл. - Приємно познайомитися.
- Вибачте, як? - Білл.
Білл. Приємно познайомитися, Білле.
Одну хвильку.
Місис Доннеллан, ваша сім'я буде в захваті.
Це вічна домівка.
Гаразд, я покажу вам, що в нас є.
Чудові варіанти.
Хочу спитати про труну справа.
Чи можна на ній щось написати? Індивідуальну табличку.
Чи можна лише стандартне «вічна пам'ять»?
Звісно. Можна додати будь-які свої деталі.
- Імена. Дати. Улюблений вислів. - Вислів.
- Ага. - Або ініціали. Як-от «ЛОЛ».
Рене.
А що, їй було б смішно.
- Це її ініціали? - Не зважайте.
- Труна зліва цікава. - Вона дуже популярна.
Я розумію чому.
Труни з полум'ям — це круть.
Ми шлемо нашим близьким чіткий сигнал,
- куди вони попрямують. - Рене.
Справді. Може тоді візьмете оту?
- Просто не зважайте на нього. - Так, не зважайте на мене.
- Я за ту, що посередині. - Погоджуюсь.
- Ви його почули. - Пройдемо?
Ти здурів? Я намагаюся підвищити тебе до інспектора з оплати праці.
- Я знаю. - Це велика честь.
На цю посаду хочуть інші. Наприклад, Гарі.
Він дуже хоче. Тут можна заробляти чималі гроші.
Ти своя людина. Інспектор з оплати праці.
Ми можемо почекати на тебе. Подумай.
- Я подзвоню тобі. - Гаразд. Дякую.
КЕВІН РОБОТА
- Усе нормально? - Так. Усе добре.
Чудовий графік.
Від похоронного бюро до самої колиски смерті.
Будь приязним. Він панотець.
Ага, а демон пішов за ним додому й оселився тут.
Це лялька Анабель там на подвір'ї?
- Ні. - Так. Поглянь.
- Ні. - Це вона.
- Може, у нього є племінниці. - Які її забули?
- Може, забули, а він цього не знає. - Гадаю, він людина з людськими очима.
Може, він утратив очі в боротьбі з демоном, що гнався сюди.
А бодай мені!
- Ні. - Спершу усмішка, тепер жарт.
Ще годину тому не хотіла про комедію,
- тож це мегакрок. - Не звикай.
Ти змінюєшся. Я бачу, як це відбувається. Ага. Тут як тут.
«Міата».
Блокує тротуар.
Подзвоню, випишуть штраф.
- Це в тебе сік? - Сік-смузі.
Що таке сік-смузі?
- Смузі. Я на дієті. - Маєш гарний вигляд.
- Ріку. Вітаю. - Отче Дене.
Ви, мабуть, Рен і Лі. Дуже приємно. Щирі співчуття. У мене урок.
Але заходьте. Ласкаво прошу.
Адаме, не зупиняйся. У тебе чудово виходить.
Шерон, він прекрасно грає.
Молодець!
Тішуся, що ви нарешті познайомитесь.
- Нарешті? - Так.
Отець Ден був для нас справжнім захисником
протягом усього цього важкого процесу.
Чесно, він духовний герой,
який ніколи нас не підводив, як би погано не було.
Це надзвичайно важливо, що він буде з нами в кінці.
Спасибі, Ріку. Це дуже приємні слова.
Я дуже рада чути, що ви знали нашу маму.
Я... не знала цього.
Він не знав її.
І ніколи з нею не зустрічався. Він радше мій духовний герой.
- Герой. - Тепер ваша черга.
Я вже розповів йому про вашу маму купу всього.
Що їй подобається, її улюблені страви тощо.
А тепер він сяде й поговорить з вами сам на сам,
збере більше інформації, зшиє її воєдино з моєю,
і ми отримаємо надгробну промову.
Таку собі промову-ковдру з клаптиків-спогадів.
Ти жартуєш, але так і є. Промову-ковдру з клаптиків-спогадів.
Мене чекають деякі справи, тому я поїхав.
Передача завершена.
Добре.
- Дякую, Ріку. - Тобі дякую.
- Бувай, Ріку. - Давай.
Вибачте, я не прибрав. Сьогодні не було часу.
У нього набагато краще виходить. Може, не так, як два місяці тому,
але ця різниця невеличка. Він молодець.
- Ага. - Так, він молодець.
- Молодець. - Дякую. То хто перший?
- Рене? - Вибачте, можете повторити запитання?
- Ти як? - Нормально.
Яка процедура?
Ви ставите мені серію запитань про те, як я,
чи я просто теревеню?
Перш ніж починати, я завжди запитую співрозмовника, чи б він хотів
- виголосити прощальну промову сам. - Ні.
Розумію. Це...
- Може бути складно, м'яко кажучи. - Так.
Але я все одно хочу запитати про це, перш ніж ми почнемо.
Гаразд.
Дякую. Проте моя відповідь — це все одно «ні».
Добре.
Мабуть, почнемо з того, що ти розповіси мені трохи про неї.
Про Лілі Кетрін.
Лілі Кетрін.
Цікаво. А що сказав Рік? Що він розповів про мою маму?
Коментарі твого батька...
- Вітчима. - Вітчима. Вибач.
Його коментарі приватні. Як і твоєї сестри.
То завтрашня промова
буде таким собі... сюрпризом?
Не знаю, чи «сюрпризом»,
але я завжди вважав, що людині корисно
думати про дорогу їй людину самостійно.
Так, як ти її бачиш, без втручання інших.
Розкажи мені про неї, Рене. Її хобі?
Улюблені фільми або улюблений спогад про неї?
Не знаю. Не можу прямо зараз щось пригадати.
Що тобі перше спадає на думку, коли думаєш про неї?
- Що її б це бісило. - Тобто «це»?
Балачки про кінець її життя
з духовним героєм Ріка. Без образ.
Чому б її це бісило?
Бо її бісило, коли її обговорювали.
Тому вона нікому й не казала про свої переживання.
Вона тримала все в собі. Ніхто не мав цього знати.
- Розумію. - Її бісило слухати думки інших.
Що якась тітка чи дядько випили чарівну пігулку й подолали хворобу.
Мабуть, от із цього варто почати.
А не з її хобі й улюбленої їжі.
Хріні собачої. Вибачте на слові. Того, що їй подобалося.
Бо кому на це не насрати? Ще раз вибачте.
А сказати, що її бісило?
Знайдіть мені когось, кого так само бісило,
коли хтось штовхався в супермакеті.
Це значно промовистіше.
Усе, що її бісило. Люди й базікання.
Й оце. Її б оце бісило.
- Ти зробила що? - Що?
- Що ти взяла?
Господи. Нічого я не робила. Я просто взяла чашку, ясно?
Ти взяла... Боже. Ти знову це зробила.
Лі, спокійно. У ресторанах це норма.
Для цього в них і є запасний посуд.
- Ага, це правда. - Це неправда. Вигадка.
- Ти взяла блюдце? - Так. І ложку.
- Ти поцупила цілий набір? - Не можна брати частину набору.
- Так. - Вас посадять.
- Та все! - Застави не буде.
Чого кипиш?
Бо ти нині нічогісінько не сприймаєш серйозно.
Не було ще жодної такої миті,
- і мене це бісить. - Була.
Не було. Ти все виконував просто механічно.
- Мов тебе й нема тут. - Я тут.
Може, даси мені реагувати й розбиратися самому?
Ти не розбираєшся. Ти жартуєш.
- Ти без почуттів. - Кого це хвилює?
- Це все дурня. - Це не дурня.
- Її улюблена їжа? - Бо ось він.
День, якого ми боялися, — ось він.
Усі наші думки стали реальністю.
Ти вже не можеш ігнорувати її хворобу, бо вона померла.
- Я не ігнорую. - Померла.
- Чуєш? - Чую.
- Вона померла. - Чую.
- Ну то відреагуй якось. - Я реагую!
Я кричу, чуєш? Це реакція.
Те, що ти цього не бачиш, не означає, що я цього не роблю.
Я добре тебе знаю, ти робиш точно те, що й завжди:
ігноруєш свої проблеми. Не хочеш ні переживати, ні обговорювати.
- Я почув. - То запитуй.
Що?
Як ти далі житимеш, коли мами не стало?
Як ти рухатимешся далі?
Тобі треба відповідей,
- але спершу треба поставити питання. - Ні.
Тоді ми повертатимемося туди само через пів року, за рік,
за шість років — до тієї ж розмови,
а ти натискатимеш кнопку «Тиша», коли я дзвонитиму.
Ти не знаєш.
- Гаразд. - Гаразд.
Іду пошукаю в її гардеробі, що підійде на завтра.
Не хочу тут затримуватися.
Заїдемо по решту її речей завтра.
МАГАЗИН ПЕРУК РЕНА Й ЛІ
Привіт, зайчику. Що ти робиш?
Лі?
Ви загубилися? Перепрошую. Ви загубилися?
- Що? - Ви загубилися?
- Вибачте. Мені потрібна краватка. - Чоловічий одяг. Вам туди.
Чорт.
Допомогти?
- Рене? - Дідько.
- Привіт, старий. - Привіт.
Як справи? Як Лос-Анджелес? Як твоє письменництво?
- Розказуй. - Добре. Лос-Анджелес стоїть.
Щось написав? Що я міг побачити.
Ні, поки що ні.
Багато зустрічей, роботи...
Халепа. Ще все вийде.
Мій кузен поїхав у Лос-Анджелес займатися акторством. Ну й пику має.
Його мов ударили в спину,
коли він удавав здивування. Вираз лиця так і застиг.
- Прикро. - Угу.
Здається, його найняли зніматися в рекламі прального порошку.
Ти запитуєш мене? Я його не знаю.
Угу. Так, це була реклама прального порошку.
Хай там як, він пропрацював один день, заробив 20 штук.
Один день — 20 кусків?
Ні, я чув, що в рекламі шалені суми.
Шалені. Тобі варто спробувати.
Так. Це більше схоже на рекламу, але матиму це на увазі.
Так, май на увазі.
Хай там як, як ся маєш, як життя?
Я чув цю новину. Про твою маму.
Так.
- З тобою все гаразд? - Так, я в нормі. Я в нормі.
Бляха... Знаєш, я пам'ятаю твою маму.
- Вона була дуже приємною жінкою. - Спасибі.
Пам'ятаю, завжди запізнювалася,
- коли забирала тебе зі школи. - Це правда.
Вибач. Не найкращий спогад,
- аби згадувати про нього тепер. - Ні, гарний.
А ще я пам'ятаю, що якось моя мама спізнилася забрати мене,
бо тата якраз звільнили, і він прийшов додому рано.
Вони з мамою заїлися, мама грюкнула дверима.
Мабуть, через цю злість вона забула забрати мене...
Я пам'ятаю, тоді твоя мама підійшла до мене:
«Енді, я почекаю з тобою,
ходімо в авто слухати музику. Буде весело».
Я сів в авто з вами, і вона ввімкнула...
- Пола Саймона. - Пола Саймона.
Вона обожнювала Пола Саймона.
І я такий... Ми сиділи троє в машині.
Я, ти й твоя мама.
Слухали Пола Саймона. Тоді мама таки прийшла по мене.
Привезла додому,
і вони знову почали сваритися.
Цілісіньку ніч гиркалися. Я не хотів більше цього слухати,
прокрався наниз, відкрив їхню колекцію
й знайшов той самий диск.
Повернувся до своєї кімнатки
й надягнув навушники.
І до ранку вже не чув їхніх чвар.
- Угу. - Це твоя мама помогла тоді мені.
Вона була... Вона була дуже приємною жінкою.
- Дякую. - Мої співчуття, старий.
- Угу. - Радий був тебе бачити.
ЗАНАДТО РАНО, ЩОБ ЩОСЬ ВИПИТИ?
Дякую, Клівленде!
- Браво! - Я зараз.
Добре.
- Привіт. - Прошу.
Твоя правда. Дарма я прийшов.
- Іду я... - Ні!
Пізно. Ходи знайомитися з друзями.
- Пішли. - Гаразд.
- Народ, це Рен. - Рен.
- Салют. - Салют.
- Вітаю. - Сем.
- Паркер. Дуже приємно. - Навзаєм.
Ти молодець. Шикарно виступила.
Це точно буде найкраще караоке вечора.
Моя мета цього вечора — вивести тебе на сцену.
Ні. Ні, аби таке сталося, мені треба 900 келихів,
- а цього не буде... - Я зараз.
- Так! - О боже.
Де ви познайомилися?
На літаку, б'ючись із роботами-прибульцями.
- То ти один із її пацієнтів? - Ага. Так.
- А ви як знайомі? Давно чи... - Ні.
- З ранкової конференції. - Але вже обожнюємо її.
- Ну а як її не обожнювати. - Ага.
- Ви про мене говорили? - Так, але лише хороше.
- Гаразд, то продовжуйте. - Ой-ой.
Гаразд, випиймо за участь.
- І ваше прекрасне місто Клівленд. - За Клівленд.
І за участь.
- За Клівленд! - Це що, алкоголь?
- Пекуче. - Гарне.
Хто це зробив?
- Рене, це круть. - Спасибі. Щиро дякую.
- Гаразд. - Гаразд.
- Небезпечна зона. - Будьмо.
- Я вийду. - Давай.
Клівленде!
- Привіт. - Як поживає мій улюблений емо?
Ще дві секунди,
і він зробить тату з гуртом Dashboard Confessional на литці. Ага.
Так розумію, із сім'єю чимало часу провів.
- Можна й так сказати. - Чим ви сьогодні займалися?
Що ми сьогодні робили? Сходили в похоронне бюро й лікарню.
Зустрілися зі священником. Я образив священника.
Посварився зі своєю сестрою, і вона розревілася в гардеробі.
Я купив краватку. І тепер ось я тут.
Я відчуваю, зараз буде куди більше, ніж чотири питання.
Ні, тільки одне.
Чому ти насправді вдома?
Так, це правильне питання.
У мене померла мама.
- Господи. - Так.
Рене, я щиро тобі співчуваю.
Спасибі.
Чому ти не розказував?
Не знаю.
Думав, якщо не казатиму вголос,
то це буде вигадка.
- Розумію. - Але це не вигадка.
Її не стало, і завтра її похорон.
Боже, це прозвучало, як якесь божевілля.
Я завтра йду на похорон своєї мами.
Співчуваю.
Я в нормі.
Справді? Бо я б не була.
Ага. Ні, я не в нормі.
І я... Не знаю, чому я постійно це кажу.
Здається, це все не по-справжньому.
І знаєш... Я не знаю, як із цим справлятися.
Тому я продовжую ігнорувати це й уникати...
Я боюся, що застрягну в цьому назавжди.
Угу. Мені знайомі ці почуття.
Але згодом...
Це може бути дуже-дуже повільно, але згодом...
ти навчишся з цим справлятися й жити.
Не знаю, як це пояснити.
Але я відчуваю, що є дві половини мого життя.
Хороша половина — до цього всього,
до того, як вона захворіла. А тоді паскудна половина.
Якщо не враховувати присутніх, це половина, від якої я хочу втекти.
Хочу вернутися в часи до того, як вона стала одягати рукавички,
бо її руки дуже потріскалися. До того, як ми помагали їй вибирати перуку.
Чи лікарню, яка її згодом не врятує.
Хочу знову опинитися з нею в такому ж дворику бару
й просто розмовляти та сміятися.
Прагну тієї кращої половини.
Дивно. У мене є проблиски цієї кращої половини...
але зараз вони здаються страшенно далекими.
І...
Я немовби їх бачу.
Однак не можу їх торкнутися.
Я лише на них дивлюся.
Я не...
Не беру в них участі.
І це так сумно. Знаєш, я весь час дивлюся на свій телефон,
чекаю її дзвінка чи смс.
Мовляв: «Привіт, зайчику, знаєш,
я жартую, зі мною все добре».
Але...
Я знаю, що цього не трапиться.
І...
натомість мені дзвонить мій бос, пропонує роботу, якої я не хочу.
Сестра дзвонить мені й нагадує про все, що нам треба зробити.
Тому що...
наша мама померла.
А я... Просто продовжую ігнорувати, уникати й...
псувати все до дідька лисого. Вибач. Я забагато наговорив.
Ні. Не думаю, що ти все псуєш до дідька лисого.
А я не думаю, що добре справляюся.
Гадаю, ти й не повинен.
Дякую.
Слухай. Можна мені завтра прийти?
- На похорон? - Звучить дивно, але...
- Це і є дивно. - Але я...
Не знаю. Я просто хочу бути поруч із тобою.
Це було б гарно.
- Супер. - Супер.
Думаю, я готовий.
Готовий до чого?
Хай там що, мене вже зацікавило!
- Гайда. Пішли. - Гаразд.
Ану!
Ми зібралися тут сьогодні, аби віддати останню шану
Лілі Кетрін.
Учительці, подрузі, сестрі, дружині.
І матері.
Лілі Кетрін переповнювали світло й сміх.
Вона сміялася так, ніби вся кімната дзвеніла.
Її люблячий чоловік, кохання всього її життя, Рік,
сказав, що найбільше вона любила людей.
А ще, що їй було б дуже приємно бачити всіх вас тут сьогодні,
говорити з вами, тримати вас за руки й слухати, як вам живеться.
Вона любила зустрічатися з друзями,
обговорювати свої улюблені фільми, зокрема...
Перепрошую.
Що?
Пригадується лише один спогад.
От би це було щось класне!
Стрибок з літака або підйом у гори, але це не так.
Нас двоє, вона і я. Ми їдемо додому з торгового центру.
Мені дев'ять років, і я дуже злий.
Бо вона забула мене в магазині одягу.
Сказала сидіти на лавці біля крамниці «Енн Тейлор» із коміксом про Супермена
й чекати, поки вона міряє кілька тисяч одиниць одягу.
Лі знає, що це було її улюбленим хобі.
Вона купувала новий одяг,
не зривала бирки й повертала.
Це таке...
Вона часто так робила.
А саме цього разу це був светр.
Вона купила його й пішла собі.
Я сидів на тій лавці й чекав, коли вона повернеться.
Через кілька годин вона таки повернулася. Прибігла чимдуж,
страшенно перепрошувала, але я все одно злився.
Якась бабуся питала мене: «Ти загубився?».
А я не загубився.
Я був саме там, де й повинен був бути.
Вона просто покинула мене.
Коли я згадую про це зараз, то все, що я відчуваю, — це заздрість.
Тому що я хотів би пережити той день.
Хотів би знову посидіти на тій лавці
в магазині з коміксом про Супермена. Я заздрю дев'ятирічному хлопчику.
Бо якби я міг знову це пережити,
той день... То це б означало,
що вона повернулася.
Перепрошую.
- Вітаю. - Прекрасна розповідь.
- Ні. - Твоя мама пишалась би тобою.
Дякую.
Якщо що, кажи.
Обов'язково.
- Привіт. - Привіт.
Дякую, що прийшла.
Дякую за те, що дозволив мені бути тут із тобою.
- О, ти познайомилася з моєю сестрою. - Ага, Лі.
- Вона дуже приємна. - Кажу: «Джаз».
- Ага. - Для цього джаз і є.
- Перепрошую, хвильку... - Звичайно.
- Гарна промова, Рене. - Гарний жарт, Ріку.
Кожен горює по-своєму, Рене.
А дехто не горює взагалі, наскільки мені видається.
- То я не горюю? - У мене є очі й вуха, тому ні.
- Не зараз. - Ми просто балакаємо.
Оскільки ти такий сумний, це означає, що для тебе
вона була важливіша, ніж для мене?
Так. Так, а ще це загалом означає те, що тебе не було поряд останні два роки
- чи десять до того... - Рене.
...коли вона пішла на хімію, лежала в туалеті,
бо не мала сил дібратися до ліжка, при галюцинаціях від знеболювальних.
- Правда, Лі? - Боже.
Це було неабищо. Бо вона бачила людей з минулого.
І вона тоді ревіла, бо бачила людей з минулого.
А тебе в жодній із цих митей не було.
Тому мені шкода тебе. Удачі, тепер тобі з цим жити.
Так? То ти експерт?
З того, як діяти, коли дорога людина хвора?
Що ти зробив? Приїхав додому?
- Був із нею? - Так, приїхав.
- Ясно? - Кілька разів хіба що.
Я часто бачився з мамою. Розмовляв щовечора.
І йдеться не про мене, а про тебе.
Ні. Ідеться про тебе.
Тямиш ти чи ні, коли вона захворіла —
по-серйозному, — тебе теж із нею не було.
- Твоя сестра була, а ти ні. - А ти був?
- Так. - Був?
Порівняно з тобою, я був її киснем.
- Не зараз. - Усе нормально.
Він засудив мене за те, як я горюю.
Я не засуджую тебе за те, що ти втік і був осторонь, пишучи свої твори.
- Вона сказала не приїжджати. - І ти послухався.
Хвора сказала тобі не їхати, і ти послухався, бо цього ти й хотів.
- Я хотів повернутися додому. - Але не повернувся.
Ти справді думаєш, що вона не хотіла?
Справді думаєш, що вона не хотіла твого товариства?
Ти був її улюбленцем, Рене. Вибач. Це правда.
Вона не хотіла мене, і мене не було. Вона хотіла тебе, а тебе не було.
Тому ти й не попрощався з нею.
Може, ось про що йдеться.
- Вибач. - Ріку.
- Удачі, тепер тобі з цим жити. - Усе, виходь.
Вибач. Я...
- Перепрошую. - Вибачте.
Дуже дякую, що прийшла.
- Угу. - Обережно за кермом.
Дякую.
Як ти це робиш?
Що?
Постійно тримаєшся купи. І...
ти така сильна!
Ти...
Рене, у мене все в повній дупі. Серйозно.
- Я не знав. - Ага.
Думав, той зрив у гардеробі — це було одноразово.
Вибач, що залишив наодинці з усім цим.
Ти згадував день, коли мама залишила тебе в торговому центрі.
Я пам'ятаю його трохи інакше.
- Тебе там не було. - Саме так. А я хотіла бути.
Знаю, вона лишила тебе, а тоді дуже злякалася, я це розумію.
А от мене нікуди й не брали.
- Мені шкода. - Нічого.
Рік — мудак, і він багато в чому помиляється,
перейдемо до цього за мить, але...
єдине, стосовно чого він має рацію, — ти був її улюбленцем.
У нас їхні характери, і ти це знаєш.
Інколи він намагався бути схожим на тебе.
А інколи вона — на мене.
Саме так воно й відбувалося.
Саме тому вона брала в пригоди тебе, а не мене.
Не тому, що вона не любила мене. Я знаю, любила.
А тому, що вона уникала його, уникаючи мене.
У мене немає таких спогадів, як у вас із нею з твого дитинства.
Але вони в мене є. Теперішні.
З цього місяця.
Як ми сиділи в лікарняній палаті.
Дивилися ток-шоу «The View», грали в карти.
Так, може, ці спогади не теплі й м'які,
однак вони... з нею. І...
вони мої.
Тобі випала краща половина з нею, а мені гірша, але...
Я б свою не проміняла нізащо у світі.
- Угу. - Ти не приїхав додому.
І я розумію, чому ти почуваєшся винним через це.
Але щодо цього Рік помиляється, бо саме цього вона й хотіла.
Вона уникала себе, уникаючи тебе.
Бо якби ти повернувся додому, тоді... все було б по-справжньому.
Можна сидіти, дутися, плакати,
слухати The Smiths або що завгодно.
Проте я цього не робила, бо вона не хотіла цього.
- За маму. - За маму.
Ти був дуже страшним. Ледь не накинувся на нього з кулаками.
Він так вирячився...
- Що? Що вже? - Клятий Рік.
- То Рік виставив нас із дому. - Ага.
- Сказав, викине наші речі. - Ага.
- І викинув ось це? - Ага.
- Виродок. - Ці дві коробки й сміттєвий пакет?
- Так. - Паскуда.
Рік вирішує, які дитячі спогади
- ми візьмемо у двох коробках. - І пакеті.
- А мамині речі? - Досі в домі.
- Куди нам зась. - Дзень-дзень.
Це вчинок бидла. Б-И-Д-Л-А.
Хочу віддати його рибам.
- Хочу кричати. - Хочу замовити його.
Можна судитися з ним. У нас нема справи.
- Я й двох хвилин у тюрмі б не прожив. - Це правда.
Сволота ти, Ріку.
Гаразд. Є одна річ, яку ми можемо зробити.
Й дехто б дуже нами через це пишався.
- Ні, ні, ні. - Так.
- Ні. - Так.
Ні, ні, ні.
Ніби нікого нема вдома.
А якщо є охоронець?
Тату, який у них охоронець?
О ні. Чорт.
Скажу для історії, що це найгірший план, який тільки може бути.
Я не проти цього.
І не за. Зафіксуйте це.
Зафіксував. Наші кроки:
- «Як вломитися в будинок». - О боже. Вибачте.
Перш ніж продовжимо: зараз батько —
гіпотетичний голос розуму — згоден із цим планом?
Так. Чи шкодую я, що не взув мокасини на ходку? Так, та найважливіше —
ваш спокій і особистий ріст.
Ось що важливо. І помститися Ріку, бо він гівно собаче.
І помста — це ця «ходка».
Ми ж домовилися про ходку — легкий злом — так?
- Годі казати «ходка». - От.
Але добре, це буде легкий злом. Пройдемося по кроках?
Добре. Я пас, але... Який перший крок?
- Цікаво, які там кроки. - Перший: «Чи є хтось удома?».
- Господи. - Це само...
- Авжеж. - ...собою.
Але це основа.
- Скажімо, що, мабуть, удома нікого. - «Мабуть»?
Мабуть, ні. Тоді другий крок:
«Чи нам щось відомо про наявність у домі сигналізації?».
Навряд він установив сьогодні цілу систему безпеки,
а раніше ми її не бачили. Тому теж, мабуть, ні.
Ні, або, знову ж таки, мабуть, ні, Переходимо до четвертого кроку.
- Дідько. - Що?
Натиснув на рекламу, і грає.
- Бляха, тату. - А що мені робити, Рене?
Хто вмикає рекламу в ходці?
Це ніби відеогра. А знаєте, вона класна.
Світ русалок і морських коників.
- Не можеш закрити? - Ні.
- Хрестик. - Не дає.
- Скрути! - Тисну хрестик.
- Ми сядемо. - Усе гаразд.
Закрилося. Усе. Добре? Повертаюся до четвертого кроку.
- «Шукайте відчинене вікно». - Відчинене вікно.
- То гайда. - Ні...
- Ходімо шукати. - Не грюкай дверима.
- Забули про репетицію. - Репетицію?
Не знаю. Це дуже нерозважливо.
Гаразд.
- З іншого боку. - Ой-ой.
Геть не підозріло...
Пропав на годину.
- Не на годину. - Ось іде!
Господи. Це не до...
Усюди зачинено, їдемо, так?
- Вікно на кухні відчинене. - Над раковиною?
- Так. Який п'ятий крок? - Крок п'ятий. «Залізти через вікно».
А тоді?
- Украсти речі. - Це останній крок?
Це стаття про ходки.
Можливо, усередині знадобиться ще крок.
- Боже. - Загуглимо.
- Ні. - По суті, коли заліз,
крадеш.
Ні. Не можна просто красти.
Бо тоді він помітить, викличе копів, і нас арештують.
- Боже. - Можна красти предмети,
просто красти — ні.
Якщо ти... ми це робимо,
то треба чітко це зазначити.
- Добре. - От.
- Не просто красти, а речі. - Ні, предмети.
Балачки замість дій?
- Ми затягуємо? - Ні.
- Схоже на це. - Так. Я.
Я офіційний затримувач. Батько, голос розуму.
Послухайте, це неправильно. Ми всі знаємо, що це неправильно. Так?
Я маю щось сказати, аби зупинити вас.
І щось нічого не спадає на думку...
То робимо це?
- Добре. - Добре.
На рахунок три.
- «Предмети». - Один, два, три.
- Предмети. - Крадемо предмети.
Предмети.
- Лі, що ти робиш? Лі. - Я йду теж.
Ні!
Це їм на користь.
Господи.
- Я тут. - Лі!
- Що? - Ти зупиняєш мене?
- Ні. - Гаразд.
Добре.
Обережно. Тихо. Постарайся, щоб тебе не арештували.
- Добре. - Добре? Я йду в машину.
Угу.
За маму.
- За маму. - За маму.
Щось там бачиш?
- Нічого цікавого. - Це фігово.
Ще б пак.
- Привіт. - Привіт.
Келих шампанського.
- Вишукано. - Я люблю створювати настрій.
Пам'ятаєш, ти розповіла мені дещо особисте й складне про те,
чому ти приїхала в Клівленд,
а я натомість збрехав, що приїхав побути із сім'єю?
Пам'ятаю.
Мені здається, я не попросив за це вибачення.
Пробач мені за це.
- Дякую. - От.
І щиро перепрошую,
що я тоді так горланив на мого вітчима. Це було безумство.
Нічого. Це один з етапів жалоби.
- Горлання на свого вітчима? - Злість.
- Ні. Так. - Ага.
Розглядаю можливість стати професійним мегазаперечувальником.
То ти в нормі?
- Ні. - Ні?
Ні. Але буду в нормі.
Я відчуваю, що ми не повинні тепер зустрічатися.
Так, безумовно. Гарний поцілунок. Але в мене зараз повний хаос.
- Тому, мабуть, ти маєш рацію. - У мене теж.
Якби я була своїм власним психологом, то сказала б: «Тікай.
Напишеш йому десь за рік».
Ага. А я б відповів через три дні, аби вдати, що мені байдуже.
Ніби ти зміг би почекати аж три дні.
Я б і дня не витримав. Одразу б відповів.
Дуже сподіваюся.
Дуже вчасне шампанське. Щиро дякую.
- За твою маму. - За Лілі.
Срака.
Створюємо алібі одне для одного.
Гаразд, що ж, думаю, нема причин далі тягнути.
Я приїхав попросити вибачення.
Я не повинен був виганяти вас. Хочу передати вам мирну угоду.
Так, ось.
Якщо ще щось буде потрібно, то кажіть.
- Подзвоніть або... - Їдь, Ріку...
Ти порушуєш друге правило.
Яке правило? Я щось пропустив?
- Нічого, забудь. - Гаразд. Бувайте.
- Бувай, Ріку. - Бувай.
Це, безумовно, не всі її речі.
Не всі.
- Візьмемо все, що можемо. - Так. Це на користь Ріку.
«Ми починаємо розуміти себе лише тоді, коли губимося».
«Генрі Девід Торо. "Житель лісу"».
КЕВІН РОБОТА
Рене, вітаю.
Я не змінив рішення, Кевіне. Я далі писатиму.
- А де працюватимеш? - Не знаю, але що-небудь придумаю.
- Що ж, щасти. Сумуватимемо за тобою. - Дякую.
- Усе. - Усе. Па-па.
Напиши, коли доберешся. Добре? І на дзвінки відповідай!
- Добре. - Добре.
- Їдьмо довгою дорогою. - Гаразд.
- Я люблю тебе. - Дякую.
Що в тебе в рукаві?
- Тобі її дали? - Ні.
Ні?
- Ти її вкрав. - Так.
Даси глянути?
Знаєш, красти — це не дуже класно.
- Угу. - Більше так не робімо.
Але на цей один раз — вона твоя.
- Добре. - Лише раз.
- Ідемо? - Так?
Гаразд.
Ну що, помчали?
Субтитри: PLINT Переклад: Павло Дум'як