- Vad gör du? - Vadå?
Du äter min fikus.
Ser man på. Den är jättegod.
Om vi bortser från att "du äter min fikus" låter snuskigt,
så äter du hans fikus.
- Den är utsökt. Smaka. - Va? Nej, sluta.
- Den luktar gott. - Ta en tugga.
- Herregud. - Eller hur?
- Otroligt god! - Vad händer nu?
- Du måste smaka. - Skojar du?
Smaka bara.
Det bästa jag nånsin stoppat i munnen,
och jag har stoppat sjuka grejer i munnen.
Jag vet nog vad som pågår.
Jag ska berätta vad som pågår. Det här är det mest...
- Vad är det som sker? - Du tuggar det du har idisslat.
- Hon gör vadå, sa du? - "Människokroppen är ett mirakel."
"Vi har fyra magar, precis som våra förfäder, korna."
Vad löjligt, hur kan vi härstamma från...
- Kor? - Det här universumet är korkat.
Tryck på knappen så kan vi...
Mums!
Vi har fått veta
att folk letar efter dolda budskap
i våra intron
Ni slösar bara er tid
Finns inget att se här, bara snygga animeringar...
Och en ball låt
Jag har forskat lite,
och det visar sig att detta universum liknar vårt innan apokalypsen.
Några få skillnader: Baseboll har inte DH-regeln.
Och de har inte Skechers Slip-In-skor. Väldigt trist.
Utelämnar du nåt, kompis?
Få se...
John Cougar heter John Cougar, han bytte aldrig tillbaka till Mellencamp.
Vi har fyra magar och tuggar våra idisslingsbollar.
Det är inte bara till frukost längre.
Så där ja, vi har ängsgröe från Kentucky.
- Det var jag. - Luktar gott.
- Vem skulle ha långsvingel? - Jag.
- Bermudagräs till herrn. - Tackar.
- Och klöver till damen. - Tack!
Bon appétit.
Hörni, jag tänker föreslå en sak.
- Kan vi inte stanna i denna verklighet? - Vad hände med att rädda universum?
Jag vet, men ärligt talat, visste nån av oss hur det skulle gå till?
Inte direkt.
Precis. Visst, det här stället är inte perfekt...
Det finns inga onda datorer, ingen bränns på bål.
- Vill du stanna här? - Varför inte?
Vi får inte grepp om den där dumma maskinen.
- Vi hamnar bara på farliga platser. - Den senaste var trevlig.
Jag gifte mig nästan med en kvinna som tyckte att jag var vacker.
Sen bröt ett våldsamt upplopp ut och vi fick fly för våra liv.
Alla rosor har taggar, Stuart.
Jag undrar hur rosor smakar...
Tack.
Hur smakade allt?
- Utmärkt. - Fantastiskt.
Har ni plats för desserten? Kocken fick precis in lite majs.
- Majs? Försöker du göda oss? - Lite, men det är värt det.
Okej då. En stor skål med majs som vi delar på.
Vad skulle vi göra här?
Jag kan driva en serietidningsaffär, du kan jobba med mig,
Bert kan vara geolog och Kripke en skitstövel.
"Skitstövel" är mer av en hobby än ett yrke.
Vi kanske till och med kan gifta oss.
Är det så att du...
- ...friar? - Det beror på. Säger du...
...ja?
Jag har föreställt mig detta ögonblick, men med mindre spyor i munnen.
Jag menade inte att sätta dig på pottan, men tänk på saken.
- Smaklig måltid. - Tack ska du ha.
- Det var jätteskönt. - Ja.
Sa du "mu" medan vi höll på?
Ja. Du fick mig att råma.
Det är nog den vegetariska kosten. Jag är piggare nu.
Det är du verkligen. Jag är hungrig igen.
- Jag har hö om du vill ha. - Ja, ge hit.
Jag tänkte på det du sa vid middagen.
Och?
Vi kan bli lyckliga här. Människorna är jättetrevliga.
Maten är fantastisk, sjukvården också.
Ännu en anledning att göra det här till vårt hem.
Ursäkta.
- Det är jag och Kripke, kan vi prata? - Inte nu.
- Eller kom in bara... - Vi vill inte stanna i kostaden.
Varför inte?
Vi klarade oss bra i andra universum.
Jag hade sex i tre av fem.
Visserligen en gång med Gary, men han var en generös älskare.
Om ni inte tänker använda Leonard/Sheldon-apparaten vill vi dra.
Pröva lyckan nån annanstans.
Vad tycker du? Om de tar maskinen stannar vi här för alltid.
Det är okej för mig.
- Ni kan ta den. - Tackar.
- Jag antar att vi får säga farväl nu. - Jag antar det.
Jag vet att jag inte har varit den bästa reskamraten.
Och?
Och vad?
- Hej då, Kripke. - Då så.
- Hej då, Bert. - Hej då.
- Jag kommer faktiskt att sakna dem. - Jag med.
- Orkar du råma en gång till? - Bara ett sätt att ta reda på det.
Vet du vad du gör?
Jag är en världsberömd fysiker,
jag är fullständigt kapabel att korsa interdimensionella verkligheter.
- Sluta skrika, Bert! - Men vi faller mot vår död!
- Ser du en botten? - Nej.
- Vad säger det dig? - Vi faller mot vår död så småningom?
Eller inte!
- Vad gör vi nu, då? - Jag vet inte. Vi tänker igenom det.
- Har du nån idé? - Nej.
Ska vi börja skrika igen?
Ja, jag antar det.
- Jag hoppas att vi fattade rätt beslut. - Jag tror det. Det är en vacker värld.
- Åh, saltsten. - Kom till mamsen.
Två, tack.
Så gott.
- Är det havssalt? - Himalayasalt.
Javisst, där är berget.
Lyssna på mig, allihop! Universum kollapsar! Vi har ont om tid!
Vi måste agera innan det är för sent! Ingen går säker!
Ignorera mig bara, men du kommer att råka illa ut!
Slutet är nära!
- Det är Raj. - Han är inte död här, vad trevligt.
Ni tror att ni kan fortsätta leva era liv i era små hus.
Du kommer att råka illa ut! Ni alla kommer att råka illa ut!
- Raj? - Vad?
- Vad gör du? - Vad ser det ut som?
- Paranoid schizofreni, helt ärligt. - Jag kommer strax.
Känner ni till galaxen GN-z11?
- Nej. - Nej.
Det är den mest avlägsna galax Hubbleteleskopet kan se. Gissa vad?
Gissa inte, det är en retorisk fråga. Hela jäkla grejen är borta.
- Hur kan en galax försvinna? - Kan teleskopet ha smuts på sig?
Det är Hubbleteleskopet! Det är inte smutsigt!
- Allt får smuts på sig. - Hör på! Det är inte bara GN-z11.
Även triangelgalaxen och proto-superklustret Hyperion!
- Åh, nej. - Varför "åh, nej"?
"Åh, ja" lät fel.
Jag försökte ringa och varna alla. JPL, NASA, Vita huset.
Vet ni vad de sa till mig? Att jag var galen.
Verkligen? Du skrek att universum håller på att gå under
och damen som svarar i telefon i Vita huset tog dig inte på allvar?
Hela stjärnsystem i universums utkant försvinner.
- Vilket betyder... - Förlåt, jag kommer bara på smuts.
Inom en snar framtid försvinner allt vi känner till och älskar!
- Hur mycket tid har vi kvar? - Inte mycket.
- 300 till 400 år. - Jaha.
Även om du har rätt kommer vi alla att vara döda. Vem bryr sig?
Jag ska säga dig vem som bryr sig!
Era barnbarns barnbarns barnbarns barnbarns barnbarns
barnbarns barnbarns barnbarns barnbarns barn.
- Nej, en till barnbarns. - Barnbarn...
Vi har inte pratat om att bilda... familj.
- Det kanske vi borde. - Klockan tickar.
Fattar ni inte? Universum går under och det finns inget vi kan göra åt det.
- Inget? - Inte ett jäkla dugg.
Jaha...
- Kul att se dig. - Kul att se dig också.
- Lycka till med allt det här. - Tack.
Vi kommer att dö!
- Tryck på knappen, få ut oss härifrån! - Just det, ja.
- Fan också. - Det funkade inte.
Jag vet, därav "fan också".
- Vill du leka en lek? - Va?
- Fördriva tiden, liksom? - Du skojar.
När jag var liten brukade mamma och jag leka 20 frågor på bilresor.
Jag tänker inte leka 20 frågor medan jag faller genom ett oändligt tomrum.
Okej.
- Jaja, skit samma. Jag har en fråga. - Kul.
- Är det nåt man kan äta? - Nej.
Jag ger upp.
- Låste du dörren? - Jag trodde det.
- Det var på tiden. - Vad gör du här?
- Vad ser det ut som? Jag väntar på dig. - Stuart?
- Ja? - Ja?
Förlåt, fortsätt.
Denise, det här är mitt andra jag som jag berättade om.
- Hej. - Hej.
Kan du förklara för mig varför du gav Leonard/Sheldon-grejen
till Bert och Kripke?
Ja... Vi bestämde oss för att stanna här.
Okej, grymt! Vi bestämde oss för att stanna här.
Kanon. Jag behöver inte rädda universum, jag kan bara idissla.
Ditt andra jag är en skitstövel.
Jag ska förklara det här på det enklaste sättet jag kan.
Eftersom du är intrasslad i den primära avvikelseincidenten
på kvantnivå...
...är du oupplösligt bunden till den potentiella lösningen på fragmenteringen
av multiversumet. Förstår ni vad jag menar?
- Du är den enda som kan rädda universum! - Okej, men jag kanske inte vill.
- Du måste! - Finns det nån annan jag kan prata med?
Min chef? Jag är en projektion från en kollapsande verklighet,
låter det som nån som har en manager?
Nån måste ha sagt vilken tid du skulle komma in idag.
Även om jag ville "rädda universum" har jag inte apparaten längre.
Beställ en ny, då!
- Hur kan det finnas en till? - Hur kan det här samtalet äga rum?
Du lyssnar inte på mig.
Jag är klar med Leonard/Sheldon-grejen, att färdas till nya universum
och dig! Mest dig.
Nej. Jag ska försöka prata med dig.
I sjuan hade jag en lärare. Mr Morinelli.
Han inspirerade mig att starta en geologiklubb.
Den var inte så poppis i början.
Det var bara jag, Karen Hartman och Larry O'Malley.
Han hade en tvillingbror. Jag minns inte vad han hette.
Det rimmar med Larry. Typ Barry eller Harry...
Gud, låt mig bara slå i marken.
Gary O'Malley! Så var det, ja. Jag visste att jag skulle minnas det.
Shrubhub. Det är ju logiskt.
- Vem vill ha japansk mat? - Jag!
Enda nackdelen med fyra magar är att jag är hungrig jämt.
Eller hur. Bonsai, mums. Sojasås? Tack.
Tycker du att jag gör fel
som drar mig ur det där med att rädda universum?
Det kvittar vad jag tycker. Vad tycker du?
Det hade varit annorlunda om jag hade gått med på det.
Jag känner inte att jag gör fel
genom att leva mitt eget liv och göra mina egna val.
- Dessutom händer inget på hundratals år. - Det är sant.
Visst, ett oändligt antal liv skulle förloras eller aldrig födas
i ett oändligt antal universum... Men hur är det mitt problem?
Det är det verkligen inte.
- Tack. - Om du inte vill att det ska vara det.
- Så du tycker att jag borde göra det? - Det sa jag inte.
Jag är ingen hjälte.
Jag är en pank, misslyckad konstnär som äger en serietidningsaffär.
Jag är så misslyckad att jag äger en serietidningsaffär i varje universum.
- Jag säger inte emot. - Du kan säga emot lite.
Det är ditt beslut, Stuart. Jag tror att vem som helst kan vara en hjälte
om de försöker göra livet bättre för andra.
Och som du påpekar skulle det vara alla människor som existerar
och kommer att existera i alla möjliga universum.
Om jag gör det
kan vi hamna i en mycket värre situation än den vi är i nu.
Det finns inga dåliga situationer så länge jag är med dig.
- Din idisslingsboll smakar gott. - Detsamma, älskling.
- Stuart Bloom? - Ja, sir.
Kan du skriva på här?
Gary?
- Hela dagarna. - Titta, Denise. Det är Gary.
- Jag ser det. - Känner jag er?
Vi var gifta i ett annat universum. Vi funkade inte ihop.
Det finns en annan version av dig som kände en annan version av henne,
men han är död.
Jag hatar det här jobbet.
- Det följde med instruktioner. - Nämen?
Och en garanti.
Grattis till köpet av en interdimensionell transportanordning.
Den har Bluetooth.
Jag förstår inte. Om Bert och Barry tog apparaten, hur kan det finnas en till?
"Använd inte nära vatten. Varning: smådelar, risk för kvävning."
Okej, nu så. Det är ett kvanteko av den ursprungliga apparaten.
Den existerar, men samtidigt inte.
När den aktiveras slås den ihop med originalapparaten.
- Jag ska sluta ställa frågor. Nu kör vi. - Bara en sak till.
Kyle och Trevor, Denise och jag ska lämna detta universum.
Jag har ett uppdrag att förhindra att verkligheten förstörs.
- Okej. - Visst.
- Har ni verkligen inga frågor? - Bara en.
"Batman" nummer 608 har en vattenfläck. Kan vi rucka lite på priset?
Nej. Hej då, killar.
Jag tror att du kan sno den.
- Ge er nu. - Är du galen eller?!
- Vad är det som händer? - Vi faller.
Ja, vi förstod det! Vad är det här för universum?
Vi kom aldrig till ett annat universum. Vi är nog fast mellan universum.
Vad för nåt finns mellan universum?
Min bästa gissning är nån slags interdimensionell mellangård.
Se det som att vara fast mellan ett universums kulor...
- och ett annat universums rövhål. - Du är vidrig. Ta oss härifrån!
Vi försökte, men maskinen fungerar inte.
För att ni inte har valts ut för att rädda universum!
- Och det har du? - Berätta för honom, Denise!
Det är sant, det är han!
Se mig som Neo eller kanske Jesus.
Seriöst, Jesus? Tryck bara på knappen!
- Allt ser normalt ut. - Vad sa du?
- Jag sa att det ser normalt ut. - Din mun rör sig inte.
Inte din heller.
Jag tror att vi hör varandras tankar.
- Det blir ett stort problem för mig. - Varför då?
- Varför vadå? - Varför blir det ett stort problem?
Mamma badade mig tills jag var tolv.
Fan också!
Text: Sofie Wetterin Iyuno