Какво правиш? - Какво?
Ядеш ми фикуса.
Виж ти. Много е вкусен.
Като изключим факта, че "ядеш ми фикуса" звучи мръснишко,
наистина ядеш фикуса.
Вкусен е. Опитай.
Какво? Не, не...
Какво?
Ухае приятно. - Отхапи.
Боже мой! - Нали?
Това е невероятно!
Какво правите? - Опитай го.
Шегуваш се. - Просто го опитай.
Не съм слагал по-вкусно нещо в устата си,
а съм лапал какво ли не.
Май знам какво става.
Ще ти кажа какво става. Това е най...
Какво става? - Мисля, че преживяш.
Какво прави?
"Човешкото тяло е чудо.
Имаме четири стомаха. Като предците ни - кравите".
Това е абсурдно. Как може да сме потомци на...
... кравите? - Добре.
Тази вселена е глупава. Натисни бутона и да...
Вкусотия!
Не пропускай!
Казаха ни,
че хората търсят скрити послания
в началните ни надписи.
Губите си времето.
Тук няма нищо.
Освен добри компютърни графики.
И готина песен.
СТЮАРТ НЕ УСПЯВА ДА СПАСИ ВСЕЛЕНАТА
Спойлър: Царевицата е вкусна
Направих проучване -
тази вселена прилича най-много на нашата преди Апокалипсиса.
С някои разлики.
Нямат смяна на питчър в бейзбола
и маратонки без връзки.
Това е гадно.
Няма ли и друга разлика?
Да видим. А, да.
Джон Кугър си е Джон Кугър.
Не си е върнал името Меленкамп.
Имаме четири стомаха и преживяме.
Кашата вече не е само за закуска.
За кого е ливадната трева?
За мен. - Ухае вкусно.
Висока власатка? - За мен.
Троскот за господина. - Благодаря.
И детелини за дамата. - Благодаря.
Приятен апетит.
Ей, ще подхвърля една идея.
Защо не останем в тази реалност?
Нали искаше да спасиш Вселената? - Да, но да си го признаем.
Някой от нас знае ли как ще стане това?
Не. - Да, това място не е идеално...
Но няма лоши компютри и не горят на клада.
Наистина ли искаш да останеш?
Защо не? Нищо не разбираме от тази тъпа машина.
Попадаме все на опасни места. - Последното беше хубаво.
Почти се ожених за жена и се смятах за красив.
Да, но се разбунтуваха и трябваше да се спасяваме.
Всяка роза си има бодли, Стюарт.
Какъв ли вкус има розата?
Благодаря.
Как беше храната?
Отлична. - Вкусна.
Оставихте ли си място за десерт? Готвачът тъкмо приготви царевица.
Искате да ни угоите ли?
Мъничко. Но си струва.
Добре. Една голяма порция за всички.
С какво ще се занимаваме тук?
Ще управлявам магазина за комикси, ти ще работиш за мен.
Бърт ще е геолог, а Крипки ще си е задник.
Това ми е по-скоро хоби, отколкото призвание.
Може дори да се оженим.
Ти...
Предлагаш ми брак?
Зависи. Ти...
Приемаш ли?
Представяла съм си този миг, но с по-малко повръщано в устата.
Не искам да те притискам.
Помисли си.
Приятен апетит. - Благодаря.
Беше много хубаво. - Да.
По едно време ти... измуча ли?
Да. Ти ме накара да измуча.
От вегетарианската диета съм по-енергичен.
Определено. Пак огладнях.
Искаш ли сено? Имам един пакет.
Да, дай го насам.
Сено - класически вкус
Помислих за това, което каза на вечеря.
И?
Мисля, че тук можем да сме щастливи.
Хората са мили, храната е вкусна, чух, че имат чудесно здравеопазване.
Още една причина това да стане наш дом.
Извинявай.
Да? - С Крипки искаме да говорим с вас.
Сега не е удобно.
Хубаво, влезте.
Не ни се остава в кравешкия град. - Защо?
В другите вселени се справяхме доста добре.
В три от пет правих секс.
В едната беше с Гари, но той е много всеотдаен любовник.
Ако няма да използвате машината, дайте ни я.
Ще си пробваме късмета другаде.
Какво мислиш? Ако вземат машината, оставаме тук завинаги.
Устройва ме.
Вземете я. - Благодаря.
Е, явно трябва да се сбогуваме.
Май да.
Вижте, знам, че не бях най-добрият спътник в пътуването.
И?
И какво?
Сбогом, Крипки. - Добре.
Чао, Бърт. - Чао.
Всъщност ще ми липсват. - Да.
Готов ли си за още мучене? - Сега ще разберем.
Знаеш ли какво правиш?
Аз съм световнопризнат физик.
Знам как да пътувам между паралелни реалности.
Главен превключвател
Бърт, спри да крещиш. - Летим към смъртта си!
Виждаш ли твърда повърхност?
Не. - Това какво означава?
Че може би летим към смъртта си? - Или пък не.
И сега?
Не знам, ще помисля.
Хрумна ли ти нещо? - Не.
Значи може пак да крещим?
Явно.
Дано да сме постъпили правилно.
Мисля, че е така. Тук е прекрасно. - Да.
О, солен камък. - Ела при мамчето.
Вкусен солен камък за близане
За двамата.
Много е вкусен.
Морска сол ли е? - Хималайска.
О, да. Усещам планината.
Слушайте ме, хора! Вселената се разпада!
Времето ни изтича!
Трябва да действаме, преди да е станало твърде късно.
Никой не е в безопасност! Ще се случи, дори да не ме слушате!
Краят е близо, хора!
Радж. - Тук не е мъртъв. Супер.
Продължавате да си живеете удобно нищожния живот.
Краят е близо! Краят е близо за всички ви!
Радж. - Какво?
Какво правиш? - На какво ти прилича?
Честно казано, на параноидна шизофрения.
Ей сега се връщам.
Чували ли сте за галактиката ГН-з11?
Не. - Не.
Най-отдалечената галактика, видяна с телескопа "Хъбъл". Познайте какво.
Не се напъвай, реторичен въпрос е. Цялата галактика е изчезнала.
Как е възможно? - Може телескопът да се е зацапал.
Това е "Хъбъл"! Не се зацапва. - Не е невъзможно.
Чуйте. Не е само ГН-з11,
а още галактиката Триъгълник и галактичният свръхкуп Хиперион.
О, не. - Защо "о, не"?
"О, да" не е подходящо. - Опитах се да предупредя всички.
Звънях в НАСА и в Белия дом.
Знаете ли какво ми казаха? Че съм луд.
Сериозно? Крещял си, че Вселената ще загине
на секретарката в Белия дом и не ти е обърнала внимание?
Изчезват цели звездни системи по края на видимата Вселена.
Което означава... - Хрумна ми само зацапването.
Означава, че скоро всичко, което обичаме, ще изчезне.
Колко време имаме? - Не е много.
Около 300-400 години. - Приятел...
Дори да си прав, ще сме мъртви. На кого му пука?
"На кого му пука" ли? Ще ти кажа!
На вашите пра-пра-пра-пра-пра- пра-пра-пра-пра-пра-пра...
... пра-пра-пра-пра-пра-правнуци.
Момент. Плюс още едно "пра".
Внуци?
Не сме говорили за това да създадем...
... семейство. - Да го обсъдим.
Часовникът тиктака.
Не разбирате ли? Вселената умира, а не можем да направим нищо.
Нищо ли? - Нищичко.
Е, тогава...
Радвам се, че те видях. - И аз.
Успех с начинанието. - Благодаря.
Всички ще умрем!
Натисни бутона! Измъкни ни оттук!
А, да, чудесно.
Мамка му!
Не става.
Именно. Затова казах "мамка му".
Да играем на някоя игра? - Какво?
За да минава времето.
Шегуваш ли се?
Като дете, когато пътувахме дълго, с майка ми играехме на "20 въпроса".
Няма да играя на "20 въпроса", докато летя към безкрайна бездна!
Добре.
Майната му. Мисля си за нещо.
Супер. Нещо за ядене ли е?
Не.
Предавам се.
Нали заключи? - Мисля, че да.
Време беше.
Какво правиш тук? - Познай. Чакам ви.
Стюарт? - Да?
Извинявай, давай ти.
Дениз, това е паралелното ми аз, за което ти говорех.
Здравей. - Здрасти.
Ще ми обясните ли защо дадохте машината на Ленард и Шелдън
на Бърт и Крипки?
Ами решихме да останем тук.
Добре, супер. "Решихме да останем тук.
Няма да спасяваме Вселената, а просто ще си преживяме тук".
Паралелното ти аз си пада гадняр.
Така.
Ще обясня това колкото мога по-простичко.
Тъй като ти си свързан с първото отклонение на квантово ниво...
Вече си неразривно свързан и със спирането на фрагментацията
на мултивселената. Разбирате ли ме?
Само ти можеш да спасиш Вселената.
Може би не искам. - Налага се!
Може ли да говоря с друг?
С шефа ми ли? Аз идвам от изчезваща паралелна реалност.
Според теб имам ли шеф?
Тогава извикай този, който ти е казал да дойдеш днес.
Дори да искам да спася Вселената, машината вече не е в мен.
Поръчай си друга!
Не може да има друга. - А как водим този разговор?
Не ме слушаш. Приключих с машината и с разходките из вселените.
И с теб! Най-вече приключих с теб.
Чакай.
Ще поговоря с теб.
В седми клас имах един учител - г-н Моринели.
Той ме насърчи да основа клуб по геология.
Отначало не потръгна.
Бяхме само аз, Карън Хартман, Лари О'Мали и неговият брат близнак.
Не му помня името.
Римуваше се с Лари.
Май беше Бари.
Или Хари.
Боже, няма ли вече да паднем?
Гари! Гари О'Мали. Така се казваше.
Знаех си, че ще си спомня.
"Център за комикси"
"Хрупай храсти".
Логично е.
"Хрупай храсти".
Кой иска японска храна? - Аз! Аз!
Минусът на четирите стомаха е, че съм постоянно гладен.
Така е. Охо, бонсай.
Соев сос? Благодаря.
Мислиш ли, че допускам грешка,
като се отказвам от цялото това нещо със спасяването на Вселената?
Няма значение аз какво мисля. Ти какво мислиш?
Друго щеше да е, ако го искам.
Но не съм го искал и не усещам, че постъпвам лошо.
Живея както искам и вземам решенията, които искам.
Добре.
А и нищо няма да стане още стотици години.
Така е.
Е, да, безброй хора ще умрат или няма да се родят
в безкраен брой вселени.
Защо това да е мой проблем? - Не е.
Благодаря. - Освен ако не искаш да е.
Мислиш, че трябва да го направя? - Не съм го казала.
Дениз, не съм герой, а разорен художник с магазин за комикси.
Такъв съм провал, че притежавам този магазин във всяка вселена.
Не споря. - Може да поспориш малко.
Стюарт, решението е твое.
Всеки може да е герой,
ако се опитва да подобри живота на другите.
Както каза ти, това са всички хора, които съществуват
и ще съществуват някога във всяка възможна вселена.
Ако го направя, може да се окажем на много по-лошо място от сегашното.
Не е лошо място това, на което съм с теб.
Имаш чудесен вкус.
Ти също, скъпа.
Стюарт Блум? - Да, господине.
Ще разпишете ли?
Гари! - Правилно.
Дениз, виж, това е Гари.
Виждам. - Познавам ли ви?
В друга вселена бяхме женени. Но не се получи.
Твое паралелно аз познаваше нейно паралелно аз.
Добре. - Но то умря.
Мразя тази работа.
Виж, тази идва с инструкции. - Сериозно?
Има и гаранция.
"Поздравления за покупката на машина за пътуване между измеренията".
О, има блутуут.
Но Бърт и Бари взеха машината. Как така има друга?
Сега ще проверя.
"Не използвайте близо до вода. Малки части. Опасност от задавяне."
Ето. "Това е квантово ехо на оригиналната машина.
И двете съществуват и не съществуват едновременно.
Когато се активира, ще се съедини с оригиналната машина".
Просто ще спра да питам. Да вървим.
Момент. Кайл, Тревър. С Дениз напускаме тази вселена,
защото имам мисия да предотвратя унищожението на реалността.
Добре. - Хубаво.
Нямате ли въпроси?
Аз имам. Този брой на "Батман" има петно от вода.
Ще ми намалиш ли цената? - Не. Чао, момчета.
Мисля, че можеш да го вземеш.
Добре, добре, стига толкова. - "Стига толкова" ли? Луд ли си?
Какво става?
Падаме!
Да, това го разбрахме! Що за вселена е това?
Още не сме стигнали до друга вселена.
Заседнахме между вселените.
Какво има между вселените?
Предполагам, че е нещо като междуизмерно петно.
Все едно си между топките на едната вселена
и задника на друга.
Отвратителен си! Измъкни ни оттук!
Опитахме се. Машината не работи.
Защото не сте избрани да спасите Вселената.
А ти си?
Дениз, кажи му! - Вярно е! Той е избраният.
Аз съм като Нео или Иисус!
Иисус? Сериозно? Просто натисни бутона!
Всичко изглежда нормално.
Какво каза?
Казах, че изглежда нормално.
Устата ти не се движи.
Твоята - също.
Мисля, че си чуваме мислите.
Това ще е голям проблем за мен.
Защо?
Какво защо? - Защо ще е голям проблем?
Майка ми ме къпеше до 12-годишен.
Проклятие!
Седнах на тоалетната и топките ми докоснаха водата.
Казах си, че просто съм хванал прилива.