Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Jag vill älska" sa han.
"Men först vill jag veta hur du känner dig."
Jag kanske skulle klara av det, men jag skulle hata det livet.
Ť , ja! Nosiť , mycket bra!
- Glasögon. - Ja, utmärkt!
- Du läser bra på slovakiska. - Jag kan inte läsa så bra.
Jo, det gör du. Du är bäst på svenska, men du kan göra det på slovakiska.
Kostar frukt och grönsaker tusen?
Man kan köpa så många Pokémon-kort för det!
Mamma! Vad har hänt?
Visa mig.
Vad hände?
Nu räcker det!
Hej då!
- Är han fastspänd? - Ja.
Vad är det för lastbil?
- Någon slags tankbil. - Jag tror det är en slamsugare.
Kom igen, älskling. Kan du ta dig loss?
- Kom igen. - Mamma, ska vi springa?
Ja, vi ska springa.
- Hej då, Kubo. - Säg hej då till pappa.
Hej då, iväg nu!
När är ditt skift?
Mitt skift? Lördag.
Hej då, älskling.
Jag slutade oroa mig för att behöva uppfylla den feminina rollen,
vilket jag hade gjort i hela mitt liv. Jag är en "han" för kollegor, kunder,
alla mina vänner, grannar, deras barn.
Jag har ett pass och nu är jag Marvin.
Jag arbetar som grafisk designer, som art director.
Författare på natten.
Jag har varit gift med Marvin sen 2007.
Det har skett vissa förändringar i Marvins utseende.
Andra kläder, andra frisyrer, och så vidare.
Det går bra. Relationen med Marvin är det som verkligen betyder något.
Vi är en bra match och passar bra ihop. Vi tycker om att vara tillsammans.
Trots allt har en del av vår relation
alltid handlat om att lösa problem tillsammans.
Dessutom finns det inte mycket att göra åt det nu,
så jag försöker vara rationell.
Jag måste bevisa att jag är manlig nog.
Jag borde inte gilla att laga mat, jag borde inte tvätta de där strumporna,
någon annan borde göra det. Jag borde klippa gräset och hugga ved.
För jag måste bevisa att jag är en man.
När man faktiskt är en man som ogillar att hugga ved och gillar att laga mat,
säger alla: "Wow, gillar du matlagning? Toppen!"
Min terapeut skulle skratta åt att jag erkänner det, men det är sant.
Jag behöver verkligen vara till nytta.
Och sen,
samtidigt som jag är användbar, vill jag hinna göra de saker jag gillar.
Och om man lyckas hitta balansen mellan dessa två, fantastiskt.
Jag gillar att skriva.
Jag försöker tycka om mina rollfigurer.
Ibland går det inte. Då vet jag att det inte blir bra.
Jag måste ändra något för att börja gilla dem.
Och...
Jag vet att boken är bra när jag saknar rollfigurerna.
Jag kan stänga av allt när jag håller på med det.
Jag tänker inte på någonting, bara på det jag skriver eller redigerar.
Och det är som zenmeditation.
Man rensar huvudet och fokuserar bara på den fiktiva världen,
den man skapar för sig själv, sin idealvärld. Det är total frihet.
Det är det jag gillar. Det är jättebra.
"Han var så varm.
Inbäddad i den mjukaste av filtar, med mjuka händer som lugnade honom ,
rörde vid hans bröst, mage och lår, omslöt honom.
Så bra, så tryggt.
Mörkt, men tryggt.
Ingen såg eller dömde honom.
Han kunde hålla sig flytande där utan att behöva göra något annat.
Bara låta värmen stanna kvar."
Jag började skriva som kvinna, och det fungerade aldrig.
Nyligen hittade jag något jag skrev i början av tjugoårsåldern.
Det var så konstigt. Extremt konstigt.
Den kvinnliga rollfiguren var så okvinnlig.
Jag arbetar som psykiater i Sverige.
När man väl har börjat med medicin, är det mer eller mindre för livet.
Jag kan inte säga att jag är ett geni inom mitt område.
Jag är en vanlig läkare.
Ibland behöver man larma. En aggressiv patient.
Så vi har ett larmsystem här.
Vi har de här knapparna så att inget händer någon.
Och jag är ju trots allt chefen, så jag ska organisera det.
En patient skickade mig ett vykort varje månad.
Skrev saker som: Jag mår bra, dricker tre öl om dagen
och jag tar tre tabletter med dem.
Och jag bara: "Coolt."
Och sen dog han ett år senare.
Han drack sig till döds.
Stackars kille.
Vi går upp här.
Här är mina stenar från Gotland, fossiler.
Det är från Some Like It Hot , en bild på Jack Lemmon från inspelningen.
Han var klädd så där.
Det är här Kubík ska sova, men det gör han inte.
Så nu lägger vi in blandade grejor där.
Det här var tidigare bara Nikols rum, men de ville sova tillsammans.
Det är ett problem för oss. De har svårt att somna på kvällen.
Varje kväll och morgon är vi alla fyra i badrummet.
Noll privatliv.
Jag fick den här handduken av Ivan med mitt namn Marvin broderat.
När jag bytte namn, lät han göra den åt mig.
Och det här är mitt och Ivans sovrum. Vi har precis köpt en ny säng.
Äntligen har jag förvaringsutrymme.
Ser du det här? Hans hus. Vad är det Kråkan har här?
- Han åt den. - Han åt glass.
- Vad åt han? - Glass. Han åt en glass.
Och sen flög han iväg.
Barnen vill bara att någon ska vara nära dem, stötta dem.
Det har inget att göra med om jag är en mamma eller pappa.
- På grund av vilt och fåglar. - Klára.
- Det är jättebra. - Och en nyckelpiga.
Jag har fått min diagnos.
Jag har kontaktat en endokrinologisk klinik för hormonell behandling
och jag har begärt en mastektomioperation.
Ja, jag var rädd för att berätta det för Ivan.
Värsta tänkbara scenario är
att han inte kommer klara av eller hantera att vara med mig
så fort han börjar uppfatta mig som en icke-kvinna.
Det var...
- Sommaren 2003? - Ja, jag tror det. 2002 eller 2003.
2003 i Banská Štiavnica.
Hela vägen upp till den lilla kyrkan, mot slutet.
- Du hade stråhatt och säckiga byxor. - Ja.
Jag tror att du hade en sån här solhatt på huvudet.
Ja, det hade jag, men...
Jag vet inte exakt, några shorts och sandaler.
- Sandaler och en hatt, ja... - Ja.
Mamma!
Tja...
- Är det Nikol? - Ja, det är det.
Så här är det verkligen.
Så vad hände sen? Vad kommer du ihåg?
Tja...
När vi flyttade ihop i Brno var jag mer eller mindre säker på
att vi skulle hålla ihop.
Sen bestämde vi oss för att flytta utomlands tillsammans,
vilket var en stor grej.
Det faktum att Ivan kunde välja vilken plats som helst på Europakartan
och hitta arbete där,
det var till stor hjälp.
Så vi diskuterade...
- Sover hon? - Är du galen?
Ja?
Vi pratar om hur vi flyttade till Sverige.
Ja, hur vi flyttade.
Det var min idé.
Marvin avslutade sina studier,
och det fanns ingen plan att bli anställd i Tjeckien.
Jag var redan anställd som specialist då.
Jag ville flytta till ett annat land
där allt är nytt, där livet skulle vara enklare.
Till ett liberalt land, som är bättre att leva i.
Vi blir mognare, vi förändras, vi utvecklas, men jag antar...
Det är en naturlig utveckling, eller hur?
Vi är annorlunda än för 15 år sen,
men det beror inte på att jag är trans.
Jag vet inte hur jag kommer att må sen.
Jag kan inte säga det nu. Det är nog samma sak för Ivan.
Men jag minns ett skämt du drog som var bra.
Jag var rädd att du skulle vakna upp bredvid en hårig stinkbomb,
bli rädd och springa iväg.
Du sa att du var rädd att du skulle vakna upp
med halva ansiktet hängande ner så här. Det var din rädsla.
Det är helt sant.
Ja.
Jag väntar, väntar och väntar...
Jag väntar fortfarande.
Det enda jag behöver är ett intyg från läkaren.
Jag bestämde mig för länge sen, men jag måste fortfarande vänta.
Ju längre jag väntar,
desto mer förbannad blir jag över att inte ha fått den möjligheten.
Det är så här: Femtio personer måste träffa en femtio gånger.
Därefter sammanträder kommittén och beslutar
om du är det eller inte.
Sen låter de dig göra det, eller inte.
Ser ni? Ett krabbskal.
Jaha?
Det är hans ben, ja.
Jag vet att det snart är över.
Ja. Kubo, snälla du, vältra dig inte i det.
Snälla, ge det till mig så att jag kan gå vidare med mitt liv.
Vad är det? Fryser du?
- Får jag se. - Det är inte kallt.
- Är det inte det? - Nej.
- Varför står den här? Vill du ha den? - Nej, ställ den i kylen.
Ska du lägga dig?
Ers Majestät vill att varje trollkarl,
magiker och häxa ska komma och hjälpa sitt land.
Det är obligatorisk närvaro. Det är...
Vad spelar du?
Är det någon som ska gå?
Igen? Spindeln igen?
Och igen.
"Det var då han insåg att han höll på att bli förälskad.
Genom rädsla. Inget var helt klart inget trevligt med den känslan.
Allt han kunde förstå av känslan var fruktan.
Att bli lämnad kvar,
att inte bli älskad tillbaka, att den andra blir sårad."
Min mamma vet inte.
Mamma vet att jag kommer att opereras, men hon vet inte när.
Varför berättar du inte för henne?
För att min mamma reagerar extremt inför det här ämnet
eftersom hon inte håller med om det.
Och trots att hon vetat om det i över ett år...
Hon säger att jag inte kan vara trans,
för att hon uppfostrade mig. Hon tror inte på det.
Så alla saker jag gör relaterat till min transition
är helt meningslösa och självskadande ur hennes synvinkel.
Jag förstör helt enkelt livet för min man, barnen och vårt äktenskap.
Hej Marvin, ring mig när du kan. Jag vill veta hur det gick.
Hej, Soni.
Det är den 23 september 2019.
Fem på eftermiddagen.
Och det är...
Hmm, sju timmar efter min operation.
Jag mår bra.
Det gör ont, men...
Som en procent av vad man upplever under en förlossning.
Så hur som helst, jag...
Denna känsla är obeskrivlig.
Det är...
Det är nog omöjligt att förklara.
Jag var rädd att jag inte...
Att jag inte skulle känna någon lättnad, bli förvirrad eller...
Och låt mig visa dig.
Vänta, jag ska försöka rikta kameran rätt.
Här.
Kanske kan du se det.
Du vet...
Jag känner mig så väldigt lättad!
Jag känner mig otroligt lättad.
Och...
Och tanken på att jag aldrig mer behöver gå igenom det här igen,
att det är permanent...
Det vill säga...
Det är obeskrivligt.
Just nu känns det verkligen helt...
Helt fantastiskt!
Har du några förväntningar på vad som komma skall?
Den del av hans kropp som förändras,
vi kom överens om tidigare
att jag inte kommer att röra den längre
och att jag inte kommer att...
Jag kommer att undvika den lite grann.
Jag vet inte vad som förväntas av mig. Hur borde jag känna mig?
- Bit inte i den. - Okej.
Ja, det stämmer.
Så där. Sen tar du den här, titta.
- Öppna den så här. - Jag vill öppna den här.
Ser du? Du kan göra stjärnor så här.
Nej här, så det blir likadant.
- Får jag? - Så här?
Pappa!
Niki, vill du också cykla?
Skjut, Kubo! Bra.
- Vad är det? - Ett fult monster. Se upp!
Vi kommer att dö här!
Nej, Kubo! Vi har många liv.
- De förstör våra flygplan. - Nej, det gör de inte.
- En jätterobot! - Du dramatiserar det med flit.
Det gör han.
- Vill du köra, Kubo? - Ja.
- De har omringat oss! - Jäklar! Kom igen nu!
Du klarar det! Skjut!
- Någon måste vara där. - Skjut den bara!
Skjut den. Gör det!
Jag vill ta testosteron. Jag ser fram emot de fysiska förändringarna,
att se mig i spegeln och se samma jag som jag ser i mitt huvud.
Det jag som jag ser när jag tittar in i mig själv.
Vi är så nära!
Inte riktigt, Kubo. Vår motor är förstörd.
Men oroa dig inte...
- Det här är dina joggingbyxor, eller hur? - Ja.
Lägg undan dem.
- Ja? - Jag vill ha pannkakor.
- Vill du ha pannkakor? - Ja. Först.
Först? Inte först, för du skulle inte äta riset då.
Jag vill...
Jag vill ha pannkakor.
Du måste äta lite mer ris och kött först, okej?
Så där ja.
En bit av detta och lite ris också.
Pappa äter resten. Det är bara en liten bit kött där.
Är allt bra, Kubi?
När det gäller de saker som är kopplade till moderskap:
Förlossning, amning, graviditet, allt det där.
Jag ville ha barn, det var därför jag gjorde det. Men känslan var...
Jag är glad att ha min kropp tillbaka.
Här.
Jag tror inte att testosteron omedelbart löser alla mina problem.
Här, här, här...
Här!
Hej, Soni, jag har ont om batteri. Så lite snabbt bara.
Jag fick sprutan.
Min första.
Testosteronet.
Jag är på väg till jobbet. Min rumpa gör ont.
Jag mätte mina biceps i väntrummet, ifall jag får en allergisk reaktion.
Hittills har de inte vuxit.
Verkar som att jag måste börja träna som en normal person.
Nu måste jag ta hand om mig själv,
fokusera på mitt liv, så att jag är lugn och barnen mår bra,
och fortsätta som vanligt.
"Hela samhället kretsar kring sex.
Alla berättelser, böcker, musik, filmer,
kläder, till och med mat, skolor och arbetsplatser.
Allt handlar om parbildning och fortplantning.
Men vi kallar det ädla saker
som att hitta lycka, familjen kommer först,
rädda barnen, romantik och skit."
Jag vet inte om Ivan väntar för att se
hur det ordnar sig, eller om han verkligen inte bryr sig.
Hittills verkar han inte bry sig alls.
Vi lade för mycket kvistar där.
- Har du kaffe? - Ja. Vill du ha lite?
- Ja. - Har ni te också?
- Inte jag. Har vi te? - Nej.
- Vi har bara vatten. - Diskriminering!
Här har du, bossen. Ta lite sallad!
Gode gud! Det brinner!
Mamma, det är blött!
- Är den jättestor? - Ja!
Nu måste vi vänta tills den brinner ner.
Kubo, du blir alltid arg. Förstår du? Så här.
- Är det redan klart? - Inte än.
Nej! Jag vill bränna den. Det är min tur.
Nu brinner det.
De gav mig ingen öl, så jag dricker vatten.
Vad är poängen om det inte finns öl?
När jag försöker tvinga honom att uttrycka sig,
brukar det sluta med att han säger att han inte vet.
Att han inte har något emot det och inte vet om han kommer ha det.
Mamma, jag är här.
Hej, Kubo. Ska du hoppa?
Det är jättebra.
På jobbet kallar jag Marvin för man.
Men...
Jag har inte förklarat det för alla i detalj.
Det kommer med tiden.
Hej.
Hör du mig? Toppen. Jag är på väg hem.
Ska jag köpa något?
Visst, vi har mat.
Vi har mat. Det är det viktigaste.
Jag föddes som Mary Patterson,
men sen gifte jag mig och tog min makes namn,
så nu är det Neil Patterson.
Jag sa: "Om Gud älskar mig har han ett lustigt sätt att visa det på."
- Vadå? - Han håller bara i en boll.
Och? Finns det bara en?
Han springer runt med en boll.
Han säger, "Hon vill att jag ska göra slut", och har en boll. Och två vita.
...kurvig rumpa.
Ja, hon har en fin rumpa, eller hur?
Ja. Saken är den, Rufus, gamle gosse,
att du gifter dig och så...
Jag kan inte kontrollera vad han känner eller inte känner.
Det kommer att lösa sig på något sätt.
De flesta av våra vänner har gjort slut, eller kommer att göra det så småningom.
"Förvirrad var inte rätt ord för att beskriva det.
Jag kände mig fullständigt omkullkastad.
Jag var en hjälplös observatör där allt jag förväntades ha under kontroll
bara rusade vidare in i det okända kaoset
och släpade min sönderslagna kropp efter sig."
Om jag inte hade gjort förändringarna skulle jag ha mått dåligt.
Jag skulle inte rädda någon med denna "osjälviska handling".
Hej, Soni. Idag är det den 1 augusti 2020.
Ivan bygger ett staket hemma,
barnen pysslar
och jag ska dricka öl med Juraj.
Det här datumet är viktigt. Jag behövde raka mig för första gången.
Inte för att jag hade en stor mustasch,
men de tre hårstråna på min haka
och det grå luddet under min läpp började se löjligt ut.
Så jag är nyrakad, och jag ska dricka öl med en vän.
- Skål. - Är det vodka?
Nej.
- Skål. - Skål.
Må ni ha hälsan.
När man börjar ta testosteron varnar alla för att man kommer stinka,
svettas och få hemsk akne. Man får såna hot.
Och ja, jag har ett par finnar men det är inget hemskt.
Jag var rädd att det skulle bli värre.
Han började snarka.
Lite. Jag slutade och han började.
Om Marvin får allvarliga biverkningar, som jag ser som biverkningar,
eller om förändringen
blir för stor,
eller jag känner fysiskt eller känslomässigt obehag,
då måste vi prata om det,
se om processen kan saktas ner.
I en ideal värld skulle jag ha fötts som man.
Med alla de fysiologiska attribut som kommer med det.
Men...
Det vet jag inte. Jag är realist i den meningen.
Som...
Naturligtvis blir jag glad om jag kan ha helskägg. Det skulle vara coolt.
Det skulle jag gilla.
Kan du föreställa dig att du om ett år sitter här med den skäggige Marvin?
Jag kan inte föreställa mig min känslomässiga reaktion.
Jag kan inte riktigt definiera det.
Hur jag ska acceptera det, eller om jag inte borde göra det.
Spelar det ens någon roll?
I det ögonblick jag får intrycket
att Ivan ser mig som en kompromiss eller någon oattraktiv,
för att han måste ta hand om barnen, så gör jag slut med honom.
Så är det.
Om någon är med mig trots att han inte vill ha mig,
så vill jag inte vara med honom.
Jag tror inte att någon skulle göra det.
Det finns människor som förändras på grund av ålder, vikt eller sjukdom.
Vi har inte diskuterat det på ett tag. Det kanske vi borde. Jag vet inte.
"Den lilla, förlamade, utmattade varelsen
som sparkade och skrek inom mig nu
han slog så hårt att han skadade mina inälvor.
Var det den hoppfulla, romcomälskande idealisten?
Jag var säker på att jag hade lyckats kväva honom till döds.
Nu ville han komma ut och han ville att jag skulle hoppas."
Jaha.
När jag pratar med människor
om hur transitionen går,
förväntar sig alla att jag ska säga
att vårt förhållande är det största problemet.
Och till viss del har dessa förväntningar spillt över på mig.
Jag förväntar mig också det.
Men...
Jag tror inte att vi har några större problem i vårt förhållande
än de flesta av våra vänner och bekanta
som har varit tillsammans i femton eller sjutton år.
Vår relation handlar inte bara om denna enda sak.
Vi har barn, ett hus, jobb.
Saker utvecklas.
Vi hanterar saker som vi inte kunde föreställa oss för ett par år sen.
Saker som var problem då
är inte det längre.
Du hjälpte mig så mycket med mina föräldrar.
Från att stötta mig när jag var nere
till att ta över under deras hemska telefonsamtal.
Vi kan väl åka på semester utan barnen.
Ja, det skulle vi kunna göra.
Vi pratade om det.
När Kubo är femton,
skulle vi kunna åka på semester utan barn,
om vi litar på dem i viss utsträckning.
Resor kan vara problematiska.
Du har ett annat kön än i passet.
Vissa länder kan vara problematiska.
Vissa är redan ett problem.
Så vi åker inte till Iran.
Skulle vi någonsin göra det?
- Inte nu längre. - Inte nu längre.
Vissa länder kommer alltid att vara problematiska.
Kubo, jag värmer upp middagen från igår. Titta här.
- Är det en tjej? - Okej?
- Nej. - Det är ingen tjej.
Okej. Jag värmer upp den åt dig, okej?
- Nej. - Ja.
Det är bättre. Du får bort fler gubbar.
Jag tror att det är hälften-hälften.
Hej pappa! Hur mår du?
Jag går till jobbet. Inget mer arbete hemifrån.
Okej.
Ingen nedstängning, som det var i våras.
Du har inte träffat barnen på ett år.
- Ja, jag vet. - Ja.
Jag vet, det är svårt.
Och hur mår Zdenka, pappa?
Eller lämna över luren.
- Marvin? - Hej Zdenka, hör du mig?
- Ja! Hur är det med dig? - Jättebra.
Jag får så mycket kärlek här nu!
När jag kommer hem, eller när jag öppnar dörren,
får jag en kram av ett barn, sen det andra, sen hunden!
Jag är så älskad, det är fantastiskt.
Har hon långt hår?
Japp!
Okej.
Ja, jag jobbar, men jag håller på att dra ner på det.
Jag måste organisera om mitt liv.
Ompröva mitt liv.
Omvärdera mina prioriteringar.
Jag tar hand om barnen.
Och skriver också, förstås.
Men jag får mindre och mindre tid för barnen.
Jag skjuter alltid upp det till senare. Jag kan inte göra det längre.
De behöver mig mer, förstår du?
Du tar testosteron, eller hur?
Ja, jag tar det. Sen februari.
Var tolfte vecka får jag en spruta i rumpan.
- Oscar. - Oscar? Okej.
Men jag är okej. Oroa dig inte, Zdenka. Jag mår bra.
- Säkert? - Ja.
Har din mamma ändrat uppfattning på något sätt?
Du vet, mamma...
Hon är ledsen över att inte få träffa barnbarnen,
så det har mildrat hennes inställning till mig.
Hon sätter inte lika stor press på mig längre.
Mina föräldrar var noga med hur vi såg ut som barn.
Att vi var snyggt klädda. Den här passar dig, ha på dig den.
Låt håret vara utsläppt, sätt upp det. Ta på dig en kjol.
Mamma har sagt det sen jag var tio år.
Så "träna, ät inte för mycket, du blir fet" kan jag sen jag var tio.
Titta här.
Den här är prickig och gul
och den här är randig och har en tunn stjälk, okej?
Den här är inte ätbar. Och den här är det.
De är lite olika.
Var försiktig. Inte mot fingrarna.
Niki sa att mitt utseende kommer att förändras och att hon är nervös för det,
om jag har skägg, och om det kommer att se konstigt ut eller inte.
För dem börjar det bli ett problem
när någon i skolan, deras vänner eller någon främling får dem att känna
att det är något konstigt. Då blir det ett problem för dem.
Är du redan hungrig?
- Ät, jag stoppar dig inte. - Va?
Du har precis ätit.
- Vad har jag ätit? - En hel frukost.
För två timmar sen.
Han kontrollerar det i sin app.
- Nästan tre timmar sen! - Ät. Strunt samma.
Vi har inte varit i Tjeckien på två och ett halvt år.
Jag är orolig för hur det kommer att bli.
Hur människor kommer att reagera.
Var är de? Vet de att vi kommer?
Ska vi knacka igen?
Knack, knack.
- Hej Kubi. - Hej!
Har du en dinosaurie? Jag har också en till dig.
Hej.
Hej Marvin, äntligen!
- Äntligen. - Hej.
Hej.
Se upp för hunden!
Hej, Niki!
- Hej, pappa. - Hej.
Det här är Väja.
- Hej, Väja. - Äntligen. Efter två år!
- Två? Tre? - Jag har redan stängt den...
Två och ett halvt. Låt oss kolla. Vi kan titta på foton.
Låt oss ta en titt på bilderna så får vi veta.
Wow, det kommer att bli fantastiskt.
Det känns som om vi har varit på väg i hundra år.
Tog ni motorvägen?
Nej. På vägen tillbaka visste vi bättre. Vi behövde köpa en andra drake.
Vi köpte bara en och det var ett stort misstag.
Så vi bestämde oss för att köpa en till.
- Använder du Waze? - Nej, jag använder Google Maps.
Men Waze är bäst.
- Okej. - Ska vi skåla för Ivan?
Ja, låt oss skåla för Ivan.
Ivan!
Skål.
- Skål. - Skål.
- Tack. - Skål.
Jag vill bara veta om den lever eller mår bra.
Låt mig välkomna dig bland oss.
Tack!
Nu är jag inte ute i kylan längre.
Vad är det där?
- På min tröja? - Ja.
Mitt covid-skämt.
"Här ryms bara en av oss."
Det är min personliga "håll avståndet"-t-shirt.
Bra, eller hur?
Be inte om ursäkt. Hon är där inne.
- Men det är för varmt... - Kallt är bättre.
Vänta lite.
Okej...
- Fyll ditt glas. - Hon måste ha fullt.
Nej, det här är Kubos vatten.
- Det där är ditt. - Kallt vatten är bäst.
Jakob.
- Det är klart om två timmar. - Här.
- Är allt bra? - Jag vet inte.
Jag hade inte sett Marvin personligen förrän nu.
Jag hade sett honom på bilder, med kort hår.
Ja, men...
Jag vet inte.
Jag är stolt över att vara pappa.
Men...
Tyvärr har jag inte varit pappa hela tiden.
Jag var bara där de första sju åren tills vi separerade.
Jag flyttade iväg.
Jag känner en viss skuld
för att jag inte har tillbringat
tillräckligt med tid med honom eller henne.
Hon var väldigt söt som barn. En söt flicka, men...
Jag tror att jag accepterade det med en viss misstro,
men inte på ett negativt sätt.
Vad är det här?
Jaha. Är det möjligt?
Eller inte? Så jag accepterade det bara.
Det är som det är, och jag kan inte göra något åt det ändå.
Det är min dotter. Min son nu.
Vår relation är densamma.
Det har alltid varit så här.
Jag är glad att se hur hon har det nu. Eller han.
Att han är mer tillfreds, lyckligare.
Det känns som om vi sågs igår.
- Det har gått två och ett halvt år. - Säkert inte.
Jag tror inte det. Det är 2021.
Under hösten 2019.
Hösten 2019 och nu är det hösten 2021.
Så det har gått två år.
Min exfru, Marvins mamma, tog det negativt.
men vi pratade bara om det en gång.
Hon bad mig att ingripa mot det på något sätt och jag vägrade.
Jag kände henne inte när hon växte upp.
Så jag hade mer distans.
Jag kan bara prata om gymnasieåldern.
Och jag har alltid tänkt
att hon inte var helt lycklig.
Jag har haft svårt att berätta för mina vänner att han kommer ut.
Jag tror att...
att förklara det för människor som vi inte är nära med,
att han är en man, en pojke...
Jag vet inte. Jag känner inte för att göra det.
Jag tror inte att de skulle förstå.
Och det är ändå inte nödvändigt.
Vi brukade åka pulka nerför den här kullen som barn.
Allt det här brukade vara en byggarbetsplats.
Det fanns inga stigar, bara betongplattor.
Som barn hade jag drömmar om byggarbetsplatser.
"'Det är inte mitt land heller', ville jag säga .
Men det var inte sant, inte helt och hållet.
Det skulle alltid finnas band och minnen.
Som ryggbiffen som jag ville laga till middag åt honom.
Det skulle alltid finnas pinsamheter och ånger.
Som när man försöker gräva upp ett träd
och aldrig lyckas få bort alla rötter."
Jag tänkte att vi kunde ta kullens topp först. Men det spelar ingen roll.
Jag låter dig leda oss. Vi kan bara gå över hit.
Vi går runt. Då blir vi inte för trötta.
Jag minns när vi var tonåringar, då brukade vi klättra över staketet.
Vi brukade göra upp eld och titta på fyrverkerierna där.
Var det vi?
- Du brukade bo med Ivan. - Vi var rumskamrater, ja.
Och Ivan var
en otroligt positiv person.
Han var en supercool kille och han dömde aldrig någon.
Det var nytt för mig. I min familj var alla ständigt dömande.
Å ena sidan var han en trevlig kille.
Jag gillade honom väldigt mycket.
Men jag kände också att något saknades.
Han tog det på största allvar, han ville ha dig och var säker på det.
Ivan var på en helt annan nivå. Mycket stabilare än jag.
Jag hade precis börjat på högskolan. Jag hade inte ens tagit examen.
Ivan var färdigutbildad, han hade ett jobb.
Bodde själv, tog hand om sig själv, vilket var attraktivt för mig.
Han ville ha dig. Det var han säker på.
Inte för att du var den enda för honom, han var mer som:
"Hon är en bra kvinna, en fantastisk kvinna, den jag vill ha."
Jag ringde dig direkt efter psykoterapin.
- Jag minns att jag sa det till dig. - Jaså?
Jag lämnade terapin, där jag hade pratat om mina tvivel.
Jag ville fortfarande inte säga ordet trans högt.
Jag ringde dig efteråt.
Jag promenerade genom stan, flera kilometer till fots,
och sa till dig: "Bára, jag är nog trans!"
Det som gjorde mig så glad var att under samtalets tjugo minuter
gick du från "Jaså?" till "Det kommer att bli bra!"
Jag minns att jag innerst inne visste att det skulle bli bra.
Du söker efter ditt sanna jag.
Det är inte något slags spel eller fas.
Det är så bra att du säger det. För det är precis det jag så ofta hör.
Inte att de säger att det är en fas...
mer som...
"Vad är målet med det här? Vad är det du vill?"
När någon är trans, utan att göra någonting,
blir de allas problem.
När jag går någonstans skapar jag omedelbart obehag.
- Ständigt. - Plötsligt är du annorlunda.
- För att folk... - Ingen vill vara konstig.
Det är en instinkt. Man måste definiera personen. Säker, farlig. Kvinna, man.
De flesta människor känner behovet att sätta en etikett på någon ny.
Många känner så, inklusive min mamma.
Hon tror att hur man ser ut är kopplat till hur man känner sig
och att människor som inte ser bra ut inte kan må bra.
Bara vackra människor kan vara lyckliga.
De är accepterade och älskade av alla. De lyckliga.
Jag förstår den goda avsikten, men jag är ändå ledsen
att en person som är biologiskt närmast dig,
din mamma,
tycker att det är viktigare hur du ser ut
än om du är i harmoni med den du är.
Ja, här är dina kakor. Hej då, Bára.
- Vi ses snart. - Hej då.
- Tack så mycket. - Du också.
- Vi ses i övermorgon. - På torsdag.
- Hej då. - Hej då, håll i hunden.
Jag bryr mig inte om vad andra tycker.
Oavsett om jag är gay eller inte.
Det är en större fråga för andra än det är för mig.
Hur jag uppfattas.
Det är lika viktigt för mig som om de trodde att jag var italienare.
Det är jag inte, men jag bryr mig inte.
Väja, släpp den.
Vänta. Vänta.
Hallå.
Väja.
Väja. Släpp.
Väja! Nej!
Jakob!
Idag har vi en mycket speciell gäst. Jag har träffat många coola människor.
Till följd av detta och andra händelser i mitt liv
började jag jobba för en ny författare, Roe Horvat.
Roe anlitade mig och det första han sa var,
"Jag är inte säker på om du vill göra den här boken,
det är mycket sex och min förra inläsare gillade inte riktigt det.
Lite gick bra, men inte så mycket som finns i den här boken."
Det var ett litet projekt och när Roe sa det, tänkte jag:
"Kom igen, vad är det här, gymnasiet? Vad handlar det om?"
Men det började där...
Vi stannar där, jag kopplar över, vi gör det här live.
Hej Roe, hur mår du? Välkommen till John Solo’s Beer Brigade!
Jag är här. Jag hoppas jag hörs.
Japp. Vi kan höra dig.
Någon kommenterade att hen var förvånad över att du hade ett annat jobb.
Jag vet faktiskt vad du gör och vet att du tjänar bra med pengar på det.
Har du funderat på att skriva på heltid? Finns det på din agenda?
Jag har sagt upp mig.
Gratulerar! Så när du började med den här typen av skrivande,
hur många böcker skrev du innan du kom till Dirty Mind ?
Dirty Mind var faktiskt min tredje bok.
Men efter det
publicerade jag Vanilla Clouds , som är klassisk gayromantik.
The Other Book var den första boken som publicerades som erotik.
Jag tänkte på det hela tiden, jag tror att det var femte eller sjätte boken.
- Ja. - Inte helt säker. Jag tror det.
Ja, men...
Ja, det var faktiskt väldigt befriande.
Många författare säger det:
"Jag gillar att skriva mycket om sex, men det för berättelsen framåt,
sexet är handlingen."
För mig, när jag har sett det tidigare, var det oftast en jävla porrfilm.
Och det är inget fel med det. Det är coolt och bra. Det är vad det är.
Vissa gillar det och betalar mig bra för att läsa det, det är helt okej.
Du gjorde något annorlunda i Adam Only . Vi har pratat om det här privat,
men jag har aldrig sett någon göra vad du gjorde.
Du förde faktiskt handlingen framåt med sex på ett så magiskt sätt.
Dina beskrivningar av sex...
Jag slår vad om att du har haft sex förut.
Otroligt, grabben! Bra jobbat!
Jag har aldrig läst något liknande.
Jag har aldrig läst sådana sexscener i hela mitt liv. Det var extremt.
Marvin, vad inspirerar dig när du skriver?
Jag tänker inte prata om mitt sexliv framför kameran.
Inte en chans.
"Jag vill älska", sa han.
"Men först vill jag veta hur du känner dig."
Jag slöt ögonen, jag var överväldigad.
När jag öppnade dem igen släppte jag taget. Jag var trygg.
Här i vårt lilla gömsle kunde jag vara sårbar.
Rädd. Hoppfull.
Andas in, andas ut.
Tacksam och levande...
Hans leende var bländande."
Vi kan äta där efteråt. De har korv och mos.
De borde sätta upp öppettiderna för köket.
Bra!
Vart tog du vägen?
Jag tänker välja en annan väg.
Är det allt?
Det gick bra.
Jättebra. Det är bra!
Du kan nå längre, det är inte rättvist.
Luta dig mot den. Ja, precis så.
Ja. Toppen!
Jättebra!
Om mina barn är transpersoner hoppas jag
att det blir lättare för dem än det var för mig.
Men...
Jag kan inte säga att jag hoppas på att det ska hända.
Men vad kan man göra?
Jag skulle inte öppna Champagne,
men det är inget fel på barnet.
Om de är trans så är de trans.
Barnet är inte den som ska anpassa sig.
Ja, du är så tuff.
Jag har inga.
Vill du ha den här?
Släpp.
Kom hit.
Ta det lugnt!
Länge visste inte min mamma att vi spelade in den här filmen.
Men förra gången pratade vi avslappnat om det.
Mamma ville inte delta, jag respekterade det och pressade henne inte.
Nu kan vi prata om det utan att det känns jobbigt.
Så som Marvin ser ut nu är på gränsen till vad jag kan tolerera.
Jag skulle inte ha valt det här alternativet.
Men hur kan jag bestämma hur någon annan ska se ut?
Det skulle vara absurt, och jag kan hantera hur Marvin ser ut nu.
Ju längre jag transitionerar, desto mindre tänker jag på...
Jag tror faktiskt inte att jag inte är trans.
Jag ser mig själv i spegeln och jag mår bra, jag ser bra ut.
Det är fortfarande jag, inte någon annan.
Sitt.
Kom igen.
Sätt dig ner.
När vi kom hit var vi annorlunda
och förändringen är ett resultat av våra erfarenheter.
Anledningen till att vi är tillsammans är fortfarande densamma.
För att vi älskar varandra.
Hittills har Marvin inte gett mig en anledning att sluta älska honom.
Men inte här.
Titta! Pappa hittade några träd där.
Ivan? Förra gången gjorde du det här, mellan de här två.
- Till höger. - Kubo minns det.
Okej, upp med händerna. Jag vet inte heller hur man gör.
- Toppen. - Ska jag ta bort repet?
Nej, det går bra, så länge jag inte hänger på det.
Vet du vad? Jag behöver ha det annorlunda. Så här.
Och du kan gå bredvid mig.
Problemet är
att det skakar under ens fötter.
- Tekniskt sett. - Jag vet.
I början var jag rädd.
Vad man ska säga till honom, hur och när ska man säga det, och så vidare.
Och sen var Ivan den
som var mest stödjande.
Utan honom skulle det vara svårare.
Jag håller dig i fickan.
Nej, gör inte det!
Kom närmare så att jag kan ta tag i dig.
Du kommer att ramla ner!
Ja, förmodligen. Eller så kan jag göra så här. Perfekt.
Böj knäna och håll kroppen framåt.
Ögonen uppåt och handflatorna vända inåt.
Så där.
Och gå. Mer på tårna.
Vi leker en lek.
- Jag ger dig den här anteckningsboken. - Okej.
Och du skriver i fem meningar hur din historia med Ivan kommer att sluta.
- Måste det vara med Ivan? - Ja, din familj.
Okej, det här är smärtsamt.
Alternativ nummer ett:
En villa vid havet, en hund, vi sitter i vilstolar, våra hälsoproblem hopar sig,
men vi kan fortfarande äta gott och ta promenader vid stranden.
Så...
en njutbar, långsam och lång pensionering.
Nummer två: Apokalypsen. Långsam eller snabb.
Ivan och jag kommer att vara lagkamrater.
- Du har vallmofrön i tänderna. - Jag vet. Ge mig den där.
Och det var ännu mer
när du tittade på fotbollsmatchen.
Du skulle bara våga!
Alternativ nummer tre:
Var och en av oss med en ny partner,
vi bjuder varandra på födelsedagskalas.
ETT ÅR SENARE, MARVIN OCH IVAN FORTFARANDE IHOP
Undertexter: Annika Bidner plint.com