Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Haluan rakastella", hän sanoi.
"Mutta ensin haluan tietää, miltä sinusta tuntuu."
Voisin ehkä selviytyä siitä, mutta vihaisin sitä elämää.
Ť, kyllä! Käytä sitä, erittäin hyvä!
- Lasit. - Kyllä, hienoa!
- Osaat lukea slovakkia hienosti. - En osaa kovin hyvin.
Osaat. Olet paras ruotsin kielessä, mutta osaat myös slovakkia.
Maksavatko hedelmät ja vihannekset tonnin?
Sillä summalla saisi niin paljon Pokémon-kortteja!
Äiti! Mitä tapahtui?
Näytä minulle.
Mitä tapahtui?
Riittää!
Heippa!
- Onko hänellä turvavyö? - On.
Mikä tuo kuorma-auto on?
- Jonkinlainen säiliöauto. - Sanoisin, että viemärinpuhdistusauto.
Tule, kultaseni. Osaatko avata turvavyön? Etkö?
- Tule. - Äiti, juostaanko me?
Kyllä, me juoksemme.
- Heippa, Kubo. - Sano isille heippa.
Heippa! Niin sitä mennään.
Milloin sinun vuorosi on?
Minun vuoroni? Lauantaina.
Heippa, kulta.
Lakkasin murehtimasta siitä, että pitäisi täyttää feminiininen rooli,
mitä olin tehnyt koko elämäni ajan. Olen mies kollegoille, asiakkaille,
ystävilleni, naapureille ja heidän lapsilleen.
Minulla on passi, ja nyt olen Marvin.
Olen graafinen suunnittelija, taiteellinen johtaja.
Kirjailija öisin.
Hei!
- Voin hyvin. Kahvia? - Miten voit?
- Taasko kahvia? - Kyllä, tuon sitä.
- Hei. - En ole ehtinyt hakea kahvia.
Tulva!
Kahvitulva.
- Onnistuitko vihdoin siinä? - Kyllä, mutta emme käyttäneet...
Jos löydämme sen.
"Minne minun olisi pitänyt mennä?"
Joten...
Olen ollut naimisissa Marvinin kanssa vuodesta 2007.
Marvinin ulkonäössä on tapahtunut joitakin muutoksia.
Erilaiset vaatteet, erilainen kampaus ja niin edelleen.
Toistaiseksi kaikki on hyvin. Suhteemme on se, millä on todella väliä.
Olemme hyvä pari ja sovimme hyvin yhteen. Nautimme yhdessäolosta.
Loppujen lopuksi osa suhdettamme -
on aina ollut ongelmien ratkaiseminen yhdessä.
Sitä paitsi asialle ei voi tehdä mitään tällä hetkellä,
joten yritän olla järkevä.
Minun täytyy todistaa miehekkyyteni.
En siis saisi pitää ruoanlaitosta eikä minun pitäisi pestä sukkia,
jonkun muun pitäisi tehdä se. Pitäisi leikata ruohoa ja hakata puita.
Koska minun on todistettava, että olen mies.
Ja kun on halonhakkuuta vihaava oikea mies, joka pitää ruoanlaitosta,
kaikki sanovat: "Pidät ruoanlaitosta? Hienoa!"
Terapeuttini nauraisi, kun myönnän sen, mutta se on totta.
Minulla on suuri tarve olla hyödyllinen.
Ja sitten,
samalla kun olen hyödyllinen, haluan aikaa tehdä asioita, joista pidän.
Ja löytää tasapainon niiden kahden välillä, hienoa.
Pidän kirjoittamisesta.
Yritän pitää hahmoistani.
Se ei aina toimi. Silloin tiedän, ettei siitä tule hyvä.
Muutan sitä, jotta alan pitää siitä.
Ja...
Tiedän, että kirja on hyvä, kun kaipaan hahmoja.
Voin sulkea kaiken muun pois, kun teen sitä.
En ajattele mitään, vain sitä, mitä kirjoitan tai muokkaan.
Se on kuin zen-meditaatiota.
Kun tyhjentää päänsä ja keskittyy kuvitteelliseen maailmaan,
jonka luot itselleen, ihannemaailmaan. Se on täydellistä vapautta.
Siitä minä pidän. Se on hienoa.
Hänellä oli niin lämmin.
Pehmeimpään peittoon koteloituneena. Kädet rauhoittivat häntä hellästi,
koskettivat hänen rintaansa, vatsaansa ja reisiään, ympäröivät hänet.
Niin hyvää, niin turvallista.
Pimeää, mutta turvallista.
Häntä ei nähty, häntä ei tuomittu.
Hän saattoi jäädä kellumaan sinne ilman, että olisi tarvinnut tehdä mitään muuta .
Antaa vain lämmön jäädä.
Aloitin kirjoittamisen naisena, eikä se koskaan toiminut.
Hiljattain löysin kirjoituksen, jonka kirjoitin parikymppisenä.
Se oli niin outoa. Äärimmäisen outoa.
Naishahmo oli niin epänainen.
Työskentelen psykiatrina Ruotsissa.
Kun tekee lääketiedettä, se on enemmän tai vähemmän elinikäistä.
En voi sanoa, että olisin nero omalla alallani.
Olen tavallinen lääkäri.
Joskus tulee hälytys. Aggressiivinen potilas.
Meillä on siis hälytysjärjestelmä.
Meillä on nämä painikkeet, jotta ei sattuisi mitään.
Ja minä olen loppujen lopuksi pomo, joten minun pitäisi järjestää se.
Eräs potilas lähetti minulle kuukausittain postikortin.
Joissa luki: "Minulla menee hyvin, juon kolme olutta päivässä -
ja otan niiden kanssa kolme pilleriä."
Ja minä mietin: "Selvä."
Sitten hän kuoli vuotta myöhemmin.
Hän joi itsensä hengiltä.
Miesparka.
Menemme tänne ylös.
Tässä ovat kivet Gotlannista, fossiilit.
Tuo on Some Like It Hot -elokuvasta, Jack Lemmnon kuvauspaikalla.
Hän oli pukeutunut noin.
Tässä Kubíkin on tarkoitus nukkua, mutta hän ei nuku.
Joten nyt siellä on sekalaisia juttuja.
Tämä oli ennen vain Nikolin huone, mutta he päättivät nukkua yhdessä.
Se on meille ongelma. He eivät nukahda illalla.
Joka ilta ja aamu me kaikki neljä olemme kylpyhuoneessa.
Ei ole mitään yksityisyyttä.
Sain Ivanilta pyyhkeen, johon on kirjailtu nimeni, Marvin.
Kun vaihdoin nimeä, hän oli tehnyt sen.
Tämä on minun ja Ivanin. Ostimme juuri uuden sängyn.
Vihdoinkin minulla on säilytystilaa.
Näetkö tämän? Hänen talonsa. Mitä Krokanilla on täällä?
- Hän söi sen. - Hän söi jäätelöä.
Mitä hän söi? Jäätelöä. Hän söi jäätelöä.
Ja sitten hän lensi pois.
Lapset haluavat vain jonkun, joka on lähellä ja tukee heitä.
Sillä ei ole mitään tekemistä sen kanssa, olenko äiti vai isä.
- Riistan ja lintujen vuoksi. - Klára.
- Hienoa. - Ja leppäkerttu.
Minulla on diagnoosini.
Olen ottanut yhteyttä endokrinologian klinikkaan hormonihoitoa varten -
ja pyytänyt rintojen poiston.
Pelkäsin kertoa siitä Ivanille.
Pahimmassa tapauksessa hän ei vain pysty olemaan kanssani,
kun alkaa nähdä minut muuna kuin naisena.
Se oli vuonna...
Kesällä 2003? Kyllä, luulen niin. 2002 tai 2003.
2003 Banská Štiavnicassa.
Pienen kirkon luona, loppumatkasta.
- Sinulla oli olkihattu ja löysät housut. - Niin oli.
Sinulla taisi olla kalastajahattu.
Niin oli.
En tiedä tarkalleen, shortsit ja sandaalit.
- Sandaalit ja kalastajahattu, kyllä. - Niin.
Äiti!
No...
- Onko tuo Nikol? - On.
Tämä on tosijuttu.
Mitä sitten tapahtui? Mitä muistat?
No...
Kun muutimme yhteen Brnossa, olin melko varma,
että pysyisimme yhdessä.
Ja sitten päätimme muuttaa ulkomaille yhdessä, mikä oli iso juttu.
Se, että Ivan pystyi valitsemaan lähes minkä vain paikan Euroopasta -
ja löytämään sieltä töitä, oli suuri apu.
Joten keskustelimme...
- Nukkuuko hän? - Oletko hullu?
Entä sitten?
Puhumme siitä, miten muutimme Ruotsiin.
Niin, miten me muutimme. Aivan.
Se oli minun ideani.
Marvin sai opintonsa päätökseen,
eikä suunnitelmissa ollut työllistyä Tšekissä.
Olin silloin jo töissä asiantuntijana.
Halusin muuttaa toiseen maahan,
jossa kaikki on uutta, jossa elämä olisi helpompaa.
Liberaaliin maahan, jossa on parempi elää.
Me kypsymme, muutumme, kehitymme jollain tavalla, mutta kai -
se on luonnollista, eikö niin?
Olemme erilaisia kuin 15 vuotta sitten, muttei se liity siihen, että olen trans.
En tiedä, miltä minusta myöhemmin tuntuu. En osaa sanoa nyt. Ei varmaan Ivankaan.
Mutta muistan yhden vitsisi, joka oli mahtava.
Pelkäsin, että jonain aamuna heräät karvaisen haisulin vierestä,
pelästyt ja karkaat.
Sanoit pelkääväsi, että heräät jonain päivänä -
ja puolet kasvoistasi roikkuu alaspäin näin. Se oli pelkosi.
Se on totta.
Niin.
Minä odotan.
Odotan yhä.
Ainoa asia, jonka tarvitsen, on lääkärintodistus.
Päätin jo kauan sitten, mutta minun on silti odotettava.
Mitä kauemmin odotan, sitä vihaisempi olen sen mahdollisuuden puuttumisesta.
Viidenkymmenen ihmisen on nähtävä sinut viisikymmentä kertaa.
Sitten komitea kokoontuu ja päättää,
oletko vai etkö. Sitten he sallivat sinut tai eivät.
Näetkö? Ravun kuori.
Niinkö?
Tuo on sen jalka.
Tiedän, että se on pian ohi.
Kubo, ole kiltti, älä ryve siellä.
Antakaa se minulle, jotta voin vihdoin jatkaa elämääni.
Onko sinulla kylmä?
- Anna kun katson. - Ei ole kylmä.
- Eikö ole? - Ei ole.
- Miksi tämä on tässä? Haluatko sen? - En, laita se jääkaappiin.
Menossa nukkumaan?
Majesteetti toivoo jokaisen velhon -
ja noidankin tulevan maansa avuksi.
Osallistuminen on pakollista. Se on...
Mitä sinä pelaat?
Onko joku lähdössä?
Taasko? Taas hämähäkki?
Ja taas.
Silloin hän tajusi olevansa rakastumassa.
Pelon kautta. Tunteessa ei ollut mitään miellyttävää, se oli varmaa .
Ainoa, minkä hän tunteesta ymmärsi, oli pelko.
Se, että tulee jätetyksi,
ei saa vastarakkautta tai toinen loukkaantuu.
Äitini ei tiedä.
Äiti tietää, että minut leikataan, mutta hän ei tiedä, milloin.
Miksi et ole kertonut hänelle?
Koska äitini reagoi voimakkaasti aiheeseen,
koska ei hyväksy sitä.
Ja vaikka hän on tiennyt jo yli vuoden ajan,
hän sanoo, etten voi olla trans,
koska hän kasvatti minut. Hän ei usko, että olen trans.
Joten kaikki transitioon liittyvät tekoni -
ovat täysin järjettömiä ja itsetuhoisia hänen näkökulmastaan.
Minä vain pilaan mieheni ja lasteni elämän ja avioliittomme.
Hei Marvin, soita minulle, kun voit. Haluan tietää, miten se meni.
Hei, Soni.
On 23. syyskuuta 2019.
Kello on viisi iltapäivällä.
Ja minä olen...
Leikkauksesta on seitsemän tuntia.
Olen kunnossa.
Sattuu, mutta...
Ehkä prosentin verran siitä, mitä synnytyksen aikana kokee.
Joka tapauksessa, minä...
Tämä tunne on sanoinkuvaamaton.
Se on...
Ei sitä kai voi selittää.
Pelkäsin, etten -
tuntisi mitään helpotusta, olisin hämmentynyt tai...
Anna kun näytän.
Hetkinen, yritän kohdistaa kameran -
oikein.
Noin.
Ehkä sinä näet sen.
Kuule,
olen niin helpottunut!
Oloni on uskomattoman helpottunut.
Ja -
ajatus siitä, ettei tätä tarvitse käydä läpi enää,
että tämä on pysyvää...
Se on -
sanoinkuvaamatonta.
Juuri nyt oloni on -
todella mahtava!
Onko sinulla odotuksia tulevasta?
Siihen osaan hänen kehostaan, joka muuttuu,
sovimme aiemmin,
etten koske siihen enää.
Ja etten...
Vältän sitä hieman.
En tiedä, mitä minulta odotetaan. Miltä minusta pitäisi tuntua?
- Älä pure sitä. - En tietenkään.
Kyllä, aivan oikein.
Juuri noin. Sitten otat tämän, katso.
- Se avataan näin. - Haluan avata tämän.
Näetkö? Voit tehdä tällaisia tähtiä.
Ei, tähän, että se on samanlainen.
- Saanko? - Näinkö?
Isä!
Niki, haluatko sinäkin ajaa pyörällä?
Tulta, Kubo! Hienoa.
- Mikä se on? - Ruma hirviö. Varo!
Me kuolemme tänne!
Emme! Meillä on paljon elämiä.
- He tuhoavat lentokoneemme. - Eivät tuhoa.
- Jättiläisrobotti! - Olet tahallasi dramaattinen.
Niin on.
- Haluatko ajaa, Kubo? - Kyllä.
- He ovat piirittäneet meidät! - Hitto! Mene!
- Sinä pystyt siihen! - Ammu!
- Jonkun on oltava paikalla. - Suoraan vain!
Iske sitä. Mene!
Haluan ottaa testosteronia. Odotan innolla fyysisiä muutoksia,
sitä, että peiliin katsoessani näen saman ihmisen kuin päässäni.
Sen minän, jonka näen, kun katson sisimpääni.
Olemme niin lähellä!
Emme oikeastaan. Moottorimme on tuhoutunut.
Mutta älä huoli...
- Nämä ovat sinun verkkarisi, eikö niin? - Jep.
Laita ne siis pois.
- Niin? - Haluan pannukakkuja.
- Haluat pannukakkuja? - Niin. Ensin.
Ensin? Ei, sitten et söisi riisiä.
Haluan...
Haluan pannukakkuja.
Sinun täytyy ensin syödä lisää riisiä ja lihaa, okei?
No niin. Juuri noin.
Ota pala tätä ja myös riisiä.
Isä syö loput. Siinä on vain pieni pala lihaa.
Kaikki hyvin, Kubi?
Kun on kyse asioista, jotka liittyvät äitiyteen:
synnytys, imetys, raskaus, kaikki se...
Halusin lapsia, siksi tein sen. Mutta itse tunne silloin oli...
Onneksi sain kehoni takaisin.
Tässä.
En usko, että testosteroni ratkaisee välittömästi kaikki ongelmani.
Tässä.
Tässä!
Hei, Soni, akkuni on vähissä. Pikaisesti vain.
Sain pistoksen.
Ensimmäiseni.
Testosteronia.
Olen matkalla töihin. Takapuoleeni sattuu.
Mittasin hauikseni odotushuoneessa allergisen reaktion varalta.
Se ei ole vielä kasvanut.
Minun on kai alettava treenata kuten normaalienkin ihmisten.
Nyt minun on pidettävä huolta itsestäni,
keskityttävä elämääni, jotta saan rauhan ja lapset ovat kunnossa,
ja jatkettava tavalliseen tapaan.
Koko yhteiskunta pyörii seksin ympärillä.
Kaikki tarinat, kirjat, musiikki ja elokuvat,
vaatteet, jopa ruoka, koulut ja työpaikat.
Kaikki tiivistyy paritteluun ja lisääntymiseen .
Kutsumme sitä vain jaloilla nimillä,
kuten onnellisuuden löytäminen, "perhe etusijalla",
"pelastakaa lapset", romantiikka ja sen sellaista.
En tiedä, odottaako Ivan,
miten kaikki järjestyy, vai eikö hän oikeasti välitä.
Toistaiseksi hän ei näytä välittävän lainkaan.
Laitoimme sinne liikaa puuta.
- Onko sinulla kahvia? - On. Haluatko sinä?
- Haluan. - Onko sinulla teetäkin?
- Ei. Onko meillä teetä? - Ei ole.
- Meillä on vain vettä. - Syrjintää!
Ole hyvä, päällikkö. Ota salaattia.
Voi luoja! Se palaa!
Äiti, se on märkä!
- Onko se valtava? - Se on valtava!
Nyt meidän on odotettava, että se sammuu.
Kubo, suutut aina. Ymmärrätkö? Näin.
- Onko se jo valmis? - Ei vielä.
No niin! Minä poltan sen. Minun vuoroni.
Nyt se palaa.
He eivät antaneet minulle olutta, joten juon vettä.
Mitä järkeä on, jos ei ole olutta?
Kun yritän pakottaa hänet ilmaisemaan itseään,
se päättyy yleensä siihen, että hän sanoo, ettei tiedä.
Että nyt häntä ei haittaa, eikä hän tiedä, tuleeko haittamaan.
Äiti, olen täällä.
Hei Kubo. Aiotko hypätä?
Hienoa.
Töissä kutsun Marvinia mieheksi.
Mutta -
en ole selittänyt sitä kaikille yksityiskohtaisesti.
Se tapahtuu ajan myötä.
Hei.
Kuuletko minut? Hienoa. Olen matkalla kotiin.
Pitäisikö minun ostaa jotain?
Toki meillä on ruokaa.
Meillä on ruokaa. Se on tärkeintä.
Synnyin Mary Pattersonina,
mutta menin naimisiin ja otin mieheni nimen ,
nyt olen Neil Patterson.
Sanoin: "Jos Jumala rakastaa minua, hänellä on hassu tapa osoittaa se."
- Mitä? - Hänellä on vain yksi pallo.
Ja? Yksi vain?
Hän juoksee ympäriinsä pallon kanssa.
"Hän haluaa, että lopetan". Hänellä on pallo. Ja kaksi valkoista.
...kaareva perse.
Eikö hänellä olekin hieno perse?
On. Asia on niin, Rufus, vanha partiolainen,
että kun menet naimisiin...
En voi hallita, mitä hän tuntee tai ei tunne.
Jotenkin se selviää.
Suurin osa ystävistämme on eronnut tai eroaa lopulta.
Ristiriitainen ei ollut tarpeeksi hyvä sana kuvaamaan sitä .
Tunsin itseni täysin nujerretuksi.
Olin avuton tarkkailija, ja kaikki, mitä minun olisi pitänyt hallita,
ryntäsi eteenpäin tuntemattomaan kaaokseen -
raahaten ruhjoutunutta vartaloani perässään.
Tiedän, että jos en tekisi niitä muutoksia, oloni olisi kamala.
Se ei auttaisi ketään. En pelastaisi ketään sillä "epäitsekkäällä teolla".
Hei, Soni. Tänään on 1. elokuuta 2020.
Ivan rakentaa kotona aitaa, lapset askartelevat -
ja minä menen juomaan Jurajin kanssa.
Tämä päivämäärä on tärkeä. Jouduin ajamaan parran ensi kertaa.
Ei merkittävien viiksien takia,
mutta kolme karvaa leuassani -
ja harmaa pörrö huuleni alla alkoivat näyttää naurettavilta.
Olen siis juuri ajeltu ja menossa ryyppäämään ystäväni kanssa.
Kun nostat maljan,
katso kaikkia silmiin tai olet seitsemän vuotta tyytymätön.
No, nyt on liian myöhäistä.
- Kiitokset. - Onko se vodkaa?
Ei.
- Hei. - Kippis.
Terveydeksi.
Kun aloittaa testosteronin käytön, kaikki varoittavat, että haisee,
hikoilee ja tulee kauhea akne. Saa kuulla kaikki uhat.
Ja kyllä, minulla on pari näppylää, mutta ei mitään kamalaa.
Pelkäsin, että se olisi pahempaa.
Hän alkoi kuorsata.
Vähän. Minä lakkasin ja hän alkoi.
Jos hänelle tulee suuria sivuvaikutuksia, tai mitä minä pidän sivuvaikutuksina,
muutos on -
liian suuri,
tai tunnen fyysistä, emotionaalista epämukavuutta,
meidän on puhuttava siitä.
Katsottava, voisiko prosessia hidastaa.
Ihannemaailmassa olisin syntynyt mieheksi.
Sen mukaisilla fyysisillä ominaisuuksilla.
Mutta...
En tiedä. Tässä mielessä olen realisti.
Kuten...
Tietenkin olen iloinen, jos saan täysikasvuisen parran. Se olisi siistiä.
Se olisi mukavaa.
Voitko kuvitella istuvasi tässä vuoden päästä parrakkaan Marvinin kanssa?
En osaa kuvitella tunnereaktiotani.
En osaa oikein määritellä sitä.
Miten minun pitäisi hyväksyä tämä, vai pitäisikö olla hyväksymättä.
Onko sillä edes väliä?
Heti kun saan sellaisen vaikutelman,
että Ivan pitää minua kompromissina tai jonain epämiellyttävänä,
koska hänen on huolehdittava lapsista, eroan hänestä.
Se on varmaa.
Jos tunnen, että joku on kanssani, vaikka ei halua minua,
en halua olla hänen kanssaan.
En usko, että kukaan haluaisi.
On ihmisiä, joiden ulkonäkö muuttuu iän, painon tai sairauden vuoksi.
Emme ole puhuneet siitä viime aikoina. Ehkä meidän pitäisi. En tiedä.
Pieni, rampa, uupunut olento,
joka potki ja huusi sisälläni,
hakkasi niin pahasti, että kolhi sisuskalujani.
Oliko se se toiveikas, romanttista komediaa rakastava idealisti?
Olin varma, että olin onnistunut tukehduttamaan hänet kuoliaaksi .
Nyt hän halusi ulos ja halusi minun toivovan .
No...
Kun puhun ihmisten kanssa -
siitä, miten transitio sujuu,
kaikki odottavat minun sanovan,
että suurin ongelma on varmasti suhteemme.
Ja jossain määrin ne odotukset ovat vaikuttaneet minuun.
Minäkin oletan niin.
Mutta -
en usko, että meillä on mitään suurempia ongelmia suhteessamme -
kuin suurimmalla osalla ystävistämme,
jotka ovat olleet yhdessä 15 tai 17 vuotta.
Suhteessamme ei ole kyse vain tästä yhdestä asiasta.
Meillä on lapsia, talo ja töitä.
Asiat kehittyvät.
Käsittelemme asioita, joita emme kuvitelleetkaan vielä pari vuotta sitten.
Asiat, jotka olivat silloin ongelmia,
eivät ole nyt ongelmia.
Autoit minua paljon vanhempieni kanssa.
Tukemalla minua, kun olin maassa,
ja ottamalla vastuun heidän kauheiden puheluidensa aikana.
Lähdetään lomalle ilman lapsia.
Joo, voisimme tehdä niin.
Puhuimme siitä.
Kun Kubo on viisitoista, voisimme lähteä lomalle ilman lapsia.
Jos luotamme heihin jossain määrin.
Matkustaminen voi olla ongelmallista.
Sinulla on eri sukupuoli kuin passissasi.
Jotkin maat voivat olla ongelmallisia.
Jotkut ovat jo nyt ongelma.
Emme siis mene Iraniin.
Menisimmekö koskaan?
- Emme enää. - Emme enää.
Jotkin maat ovat aina ongelmallisia.
Kubo, lämmitän eilistä ruokaa. Katso.
- Onko se tyttö? - Sopiiko?
- Ei. - Se ei ole tyttö.
Lämmitän sen sinulle, jooko?
- Ei. - Kyllä.
Parempi. Voin sulkea pois muutaman hahmon.
Luulen, että se on 50-50.
Hei, isä! Mitä kuuluu?
Menen töihin. Ei enää töitä kotoa käsin .
Selvä.
Ei lockdownia, kuten keväällä.
Et ole nähnyt lapsia vuoteen.
- Niin, tiedän. - Niin.
Tiedän, se on vaikeaa.
Miten Zdenka voi, isä?
Tai anna hänelle puhelin.
- Marvin? - Hei Zdenka, kuuletko minut?
- Kyllä! Mitä kuuluu? - Hyvää.
Saan täällä nyt niin paljon rakkautta!
Kun tulen kotiin tai avaan oven,
yksi lapsi halaa minua, sitten toinen, sitten koira!
Minua rakastetaan niin paljon. Se on mahtavaa.
Onko hänellä pitkät hiukset?
Jep!
Selvä.
Kyllä, teen töitä, mutta vähennän niitä. Minun on järjestettävä elämäni uudelleen.
Ajatella elämääni uudelleen.
Arvioida uudelleen prioriteettini.
Minä huolehdin lapsista.
Ja tietysti myös kirjoitan.
Mutta minulla on lopulta yhä vähemmän aikaa lapsille.
Lykkään sitä aina myöhemmäksi. En voi tehdä niin enää.
He tarvitsevat minua enemmän.
Sinähän käytät testosteronia?
Niin käytän. Helmikuusta lähtien.
Kahdentoista viikon välein saan pistoksen pyllyyni.
- Oscar. - Oscar? Selvä.
Mutta olen kunnossa. Ei hätää, Zdenka. Olen kunnossa.
- Niinkö? - Kyllä.
Onko äitisi muuttanut näkemyksiään jotenkin?
Tiedätkö, äiti...
Hän on surullinen, kun ei näe lapsenlapsiaan,
joten se on lieventänyt hänen asennettaan minua kohtaan.
Hän ei painosta minua enää niin paljon.
Vanhempani olivat tarkkoja siitä, miltä näytimme lapsina.
Että pukeuduimme hyvin. Tämä sopii sinulle, käytä tätä.
Avaa hiuksesi, laita ne kiinni. Laita hame päälle.
Sain kuulla sitä äidiltäni 10-vuotiaasta lähtien.
"Harrasta liikuntaa, älä syö liikaa, lihot." Opin sen 10-vuotiaana.
Katso.
Tämä tässä on pilkukas ja keltainen,
tämä on raidallinen ja sillä on ohut varsi.
Tämä ei ole syötävä. Ja tämä on.
Ne ovat hieman erilaisia.
Varovasti. Älä tee sitä sormia vasten.
Niki sanoi, että ulkonäköni muuttuminen hermostuttaa häntä.
Kasvaako minulle parta, ja näyttääkö se oudolta vai ei.
Heille siitä tulee ongelma,
kun joku koulussa, heidän ystävänsä tai joku tuntematon saa heidät tuntemaan,
että siinä on jotain outoa. Silloin siitä tulee heille ongelma.
Onko sinulla jo nälkä?
- Syö, en estä sinua. - Mitä?
Söit juuri.
- Minkä söin? - Täyden aamiaisen.
Kaksi tuntia sitten.
Hän tarkistaa sen sovelluksestaan.
- Melkein kolme tuntia! - Syö. Ihan sama.
Emme ole käyneet Tšekissä kahteen ja puoleen vuoteen.
Olen huolissani siitä, millaista siitä tulee.
Miten ihmiset reagoivat.
Missä he ovat? Tietävätkö he, että olemme tulossa?
Koputammeko uudelleen?
Kop, kop, kop.
- Hei, Kubi. - Hei!
Onko sinulla dinosaurus? Minulla on myös sellainen sinulle.
Hei.
Hei Marvin, vihdoinkin!
- Viimeinkin. - Hei.
Hei.
Varo koiraa!
Hei, Niki!
- Hei, isä. - Hei.
Tämä on Väja.
- Hei, Väja. - Vihdoinkin. Kahden vuoden jälkeen!
- Kahden? Kolmen? - Suljin jo sen...
Kahden ja puolen. Tarkistetaan. Voimme katsoa kuvista.
Katsotaanpa kuvia, niin tiedämme.
Vau, tuosta tulee mahtavaa.
Vietimme varmaan sata vuotta liikenteessä.
Tulitteko moottoritietä?
Emme. Paluumatkalla tiesimme paremmin. Meidän piti ostaa toinen lohikäärme.
Ostimme vain yhden, ja se oli suuri virhe.
Niinpä päätimme ostaa toisen.
- Käytätkö Wazea? - En, käytän Google Mapsia.
Koska Waze on paras.
- Okei. - Juodaanko Ivanille?
Kyllä, juodaan Ivanille.
Ivan!
Kippis.
- Kippis. - Kippis.
- Kiitos. - Kiitos.
Haluan vain tietää, onko se elossa tai hyvä.
Tervetuloa seuraamme.
Kiitos!
En ole enää koskematon.
Mikä tuo on?
- Paidassani? - Niin.
COVID-vitsini.
Anna minulle tilaa.
Se on henkilökohtainen "pidä etäisyyttä" -paitani.
Eikö olekin hyvä?
Älä pyydä anteeksi. Hän on sisällä.
- Mutta se on liian kuuma... - Kylmä on parempi.
Odottakaa.
No niin.
- Täytä lasisi. - Sen on oltava täynnä.
Ei, tämä on Kubon vesi.
- Tuo on sinun. - Kylmä vesi on parasta.
Jakob.
- Se on valmis kahdessa tunnissa. - Täällä.
- Kaikki hyvin? - En tiedä.
En ollut nähnyt Marvinia tähän mennessä.
Näin hänet kuvissa lyhythiuksisena.
Niin, mutta...
En tiedä.
Olen isä, ja olen siitä ylpeä.
Vaikka -
valitettavasti en ole ollut kokopäiväinen isä.
Olin kuvioissa oikeastaan vain ensimmäiset 7 vuotta, kunnes erosimme.
Muutin pois.
Tunnen olevani velkaa siitä,
etten ole viettänyt -
tarpeeksi aikaa heidän kanssaan.
Hän oli lapsena hyvin kaunis. Kaunis tyttö, mutta...
Taisin hyväksyä sen epäluuloisesti,
mutta en negatiivisella tavalla.
Mitä tämä on?
Onko se mahdollista?
Vai ei? Joten minä vain hyväksyin sen.
Asia on miten on, enkä voi sille mitään.
Hän on tyttäreni. Nyt poikani.
Suhteemme on samanlainen.
Näin on aina ollut.
Olen iloinen nähdessäni, miten hän voi nyt.
Että hän on tyytyväisempi, onnellisempi.
Tuntuu siltä kuin olisimme nähneet vasta eilen.
- Siitä on kaksi ja puoli vuotta. - Ei varmasti ole.
En usko. On vuosi 2021.
Syksyllä 2019.
Syksyllä 2019, ja nyt on syksy 2021.
Siitä on siis kulunut kaksi vuotta.
Ex-vaimoni, Marvinin äiti, suhtautui siihen kielteisesti.
mutta puhuimme siitä vain kerran.
Hän pyysi minua puuttumaan asiaan, mutta kieltäydyin.
En tuntenut häntä lapsena.
Minulla oli siis enemmän etäisyyttä.
Voin puhua vain lukioiästä.
Ajattelin aina,
ettei hän ollut täysin onnellinen.
Minun on vaikeaa kertoa ystävälleni hänen muutoksestaan.
Minusta -
sen selittäminen ihmisille, joiden kanssa emme ole läheisiä,
sen, että hän on mies, poika...
En tiedä. En halua tehdä sitä.
Luulen, että he eivät ymmärtäisi.
Eikä se ole muutenkaan välttämätöntä.
Laskimme kelkoilla tätä mäkeä alas lapsina.
Kaikki tämä oli ennen rakennustyömaata.
Polkuja ei ollut, vain betonilaattoja.
Näin lapsena unia rakennustyömaista.
"Tämä ei ole minunkaan maani", halusin sanoa.
Mutta se ei ollut totta, ei täysin.
Siteet ja muistot olisivat aina olemassa.
Kuten ulkofilee, jonka halusin tehdä hänelle päivälliseksi .
Aina olisi nolous ja katumus.
Kuten silloin, kun yrittää kaivaa puuta ylös,
eikä koskaan onnistu saamaan kaikkia juuria pois .
Ajattelin, että voisimme mennä kohti huippua ensin. Mutta miten vain.
Annan sinun johtaa. Voimme vain kävellä täällä.
Kierretään ympäri. Sitten emme väsy liikaa.
Muistan, että kun olimme teini-ikäisiä, kiipesimme tuon aidan yli.
Teimme nuotion ja katselimme ilotulituksia tuolla.
Mekö?
- Asuit ennen Ivanin kanssa. - Olimme kämppiksiä, kyllä.
Ja Ivan oli tavallaan -
uskomattoman positiivinen ihminen.
Hän oli tosi rento kaveri, eikä koskaan tuominnut ketään.
Se oli minulle uutta. Perheessäni tuomittiin jatkuvasti.
Toisaalta hän oli mukava kaveri.
Pidin hänestä kovasti.
Mutta minusta tuntui myös, että että jotain puuttui.
Hän otti sen hyvin vakavasti, Hän halusi sinut ja oli varma siitä.
Ivan oli aivan eri tasolla. Paljon vakaampi kuin minä.
Olin juuri aloittamassa yliopistoa. En ollut vielä edes kandidaatti.
Ivan oli lopettanut opinnot, ja hänellä oli työpaikka.
Hän asui yksin ja huolehti itsestään, mikä viehätti minua.
Hän halusi sinut. Hän oli siitä varma.
Ei sillä, että olisit ollut se ainoa oikea, vaan:
"Hän on hyvä nainen, hieno nainen, ja juuri hänet minä haluan."
Soitin sinulle heti psykoterapian jälkeen.
- Muistan kertoneeni sinulle. - Niinkö?
Lähdin terapiasta, jossa olin puhunut epäilyksistäni.
En silti halunnut sanoa sanaa trans ääneen.
Soitin sinulle.
Kävelin kaupungin läpi, useita kilometrejä,
ja kerroin: "Bára, olen luultavasti trans!"
Minut teki todella onnelliseksi se, että 20 minuutin puhelun aikana -
Reagoit ensin: "Ahaa." ja sitten: "Kaikki järjestyy!"
Muistan, että tiesin sisimmässäni, että kaikki järjestyisi.
Etsit todellista itseäsi.
Se ei ole mikään peli tai vaihe.
On niin hienoa, että sanot noin. Kuulen nimittäin juuri tuon usein.
En sitä, että sen sanottaisiin olevan vaihe,
ennemminkin:
"Mikä tämän tavoite on? Mikä ongelmasi on?"
Kun joku on trans, vaikka hän ei tekisi mitään,
siitä tulee kaikkien ongelma.
Kun menen jonnekin, aiheutan välittömästi epämukavuutta.
- Heti. - Yhtäkkiä olet erilainen.
- Koska ihmiset... - Kiusallisuutta ei haluta.
Se on vaisto. Kaikki on määriteltävä. Turvallinen, vaarallinen. Nainen, mies.
Useimmat ihmiset tuntevat tarvetta määritellä uusi ihminen.
Monet ihmiset tuntevat niin, mukaan lukien äitini.
Hän luulee, että ulkonäkö on yhteydessä siihen, miltä tuntuu,
ja että huonolta näyttävät eivät tunne oloaan hyväksi.
Vain kauniit voivat olla onnellisia.
Kaikki hyväksyvät heidät ja rakastavat heitä. Onnellisia.
Ymmärrän hyvän tarkoituksen, mutta on silti harmillista,
että sinulle biologisesti läheisin ihminen, äitisi,
pitää ulkonäköä tärkeämpänä kuin sitä,
oletko sinut itsesi kanssa.
Tässä ovat keksisi. Heippa, Sara.
- Nähdään pian. - Heippa.
- Kiitos paljon. - Samoin.
- Nähdään ylihuomenna. - Torstaina.
- Heippa. - Heippa, pitele koiraa.
En välitä, mitä ihmiset ajattelevat.
Siitä, olenko homo vai en.
Se on suurempi ongelma muille ihmisille kuin minulle.
Miten minut nähdään.
Se on minulle yhtä tärkeää kuin se, luullaanko minun olevan italialainen.
En ole, mutta en välitä.
Pudota se.
Odota.
Hei.
Väja.
Pudota se.
Väja! Ei!
Jakob!
Tänään meillä on erityinen vieras. Olen tavannut paljon hienoja ihmisiä.
Johtuen siitä ja muista tapahtumista elämässäni -
sain työskennellä Roe Horvatille, jolle en ollut ennen työskennellyt.
Roe palkkasi minut ja sanoi ensimmäiseksi:
"En ole varma, haluatko tehdä tämän kirjan.
Siinä on paljon seksiä. Edellinen kertoja ei ollut valmis siihen.
Vähään kyllä, mutta ei siinä määrin kuin tässä kirjassa."
Se oli projekti, johon... Kun Roe sanoi sen, sanoin:
"Älä viitsi, lukiossako olemme? Anna tulla."
Mutta siitä se sitten jatkui.
Nyt vaihdetaan vuoroa, tehdään tämä livenä.
Hei Roe, mitä kuuluu? Tervetuloa John Solon Olutprikaatiin!
Täällä ollaan. Toivottavasti kuulet.
Jep. Kuulemme sinut.
Joku kommentoi yllättyneensä siitä, että sinulla on päivätyö.
Minä tiedän, mitä teet, ja että tienaat sillä hyvin.
Oletko harkinnut kirjoittavasi kokopäiväisesti? Onko se harkinnassa?
Irtisanouduin.
Onnea! Kun aloit kirjoittaa tällä tyylillä,
kuinka monta kirjaa kirjoitit ennen Dirty Mindia?
Dirty Mind oli itse asiassa kolmas kirjani.
Mutta sen jälkeen -
julkaisin vielä Vanilla Cloudsin, joka on klassinen homoromanssi.
The Other Book oli siis ensimmäinen eroottisena kirjallisuutena julkaistu.
Ajattelin asiaa, ja se taisi olla viides tai kuudes kirja.
- Niin. - En ole täysin varma. Luulen niin.
Niin, mutta -
se oli itse asiassa hyvin vapauttavaa.
Monet kirjoittajat sanovat:
"Haluan kirjoittaa paljon seksiä, mutta se edistää tarinaa,
seksi on juoni."
Kun olen kohdannut sellaista, se on useimmiten ollut täyttä pornoa.
Eikä siinä ole mitään väärää. Se on siistiä ja hienoa. Se on mitä on.
Jotkut pitävät siitä ja maksavat minulle sen lukemisesta, ja se on hyvä asia.
Sinä teit Adam Onlyssa jotain erilaista. Puhuimme tästä kahden kesken,
mutten ole koskaan nähnyt sellaista.
Oikeasti edistit juonta seksillä, ja niin maagisella tavalla.
Kuvauksesi seksistä... Olet varmasti harrastanut sitä.
Uskomatonta! Hyvää työtä!
En ole koskaan lukenut mitään sen kaltaista.
En ole lukenut sellaisia seksikohtauksia. Se ylitti kaiken.
Mikä inspiroi sinua, kun kirjoitat?
En puhu seksielämästäni kameran edessä.
Ei käy.
"Haluan rakastella", hän sanoi.
"Mutta ensin haluan tietää, miltä sinusta tuntuu."
Suljin silmäni kuohuksissani.
Kun avasin ne taas, päästin irti. Olin turvassa.
Täällä pienessä piilopaikassamme voisin olla haavoittuvainen.
Peloissani. Toiveikas.
Hengitä sisään, hengitä ulos.
"Kiitollinen ja elossa..."
Hänen hymynsä oli sokaiseva.
Voimme syödä tuolla sen jälkeen. Siellä on hot dogeja ja perunamuusia.
Keittiön aukioloajat on varmaan julkaistu.
Hienoa!
Minne sinä menit?
Valitsen toisen reitin.
Siinäkö kaikki?
Se oli hyvä.
Hienoa. Hyvä!
Ulotut pidemmälle, ei ole reilua.
Nojaa siihen. Juuri noin.
Kyllä. Loistavaa!
Hienoa!
Jos lapseni olisivat trans-ihmisiä, toivon,
että se olisi heille helpompaa kuin minulle.
Mutta -
en voi sanoa toivovani sitä heille.
Mutta minkä sille voi?
En poksauttaisi samppanjapulloa auki, mutta lapsessa ei ole mitään vikaa.
Jos lapsi on trans, hän on trans.
Lapsi ei ole se, jonka pitäisi sopeutua.
Niin, olet niin raju.
Minulla ei ole mitään.
Haluatko tämän?
Pudota se.
Tule tänne.
Käyttäydy!
Pitkään aikaan äitini ei tiennyt, että kuvasimme tätä elokuvaa.
Mutta viime kerralla puhuimme siitä rennosti.
Äitini ei halunnut osallistua. Kunnioitan sitä, enkä painostanut häntä.
Nyt voimme puhua siitä ilman kiusallisuutta.
Marvinin nykyinen ulkonäkö on sietokykyni äärirajoilla.
En todellakaan valitsisi tätä vaihtoehtoa.
Mutta miten voin päättää, miltä jonkun toisen pitäisi näyttää?
Se on absurdia, muttei minua haittaa, miltä Marvin näyttää.
Mitä pidemmällä olen, sitä vähemmän ajattelen...
Itse asiassa en ajattele, etten olisi trans.
Katson itseäni peilistä ja voin hyvin, näytän hyvältä,
se olen edelleen minä, ei joku muu.
Istu.
No niin.
Istu alas.
Kun tulimme tänne, olimme erilaisia,
ja muutos on seurausta kokemuksistamme.
Syy siihen, että olemme yhdessä, on edelleen sama.
Rakastamme toisiamme.
Toistaiseksi Marvin ei ole antanut minulle syytä lakata rakastamasta häntä.
Mutta ei täällä.
Katsokaa! Isä löysi tuolta puita.
Ivan? Viimeksi teit sen täällä, näiden kahden välissä.
- Oikealle. - Kubo muistaa sen.
Okei, kädet ylös. Minäkään en tiedä, miten se tehdään.
- Hienoa. - Otanko köyden pois tieltä?
Ei, se on hyvä, kunhan en hirtä itseäni siihen.
Tiedätkö mitä? Sen täytyy olla eri tavalla. Näin.
Voit kävellä vieressäni.
Ongelma on,
että se tärisee jalkojen alla.
- Teknisesti. - Tiedän.
Aluksi pelkäsin.
Mitä kertoa hänelle, miten kertoa, milloin kertoa ja niin edelleen.
Ja sitten Ivan oli se,
joka oli kaikkein kannustavin.
Ilman häntä se olisi vaikeampaa.
Pidän taskustasi kiinni.
Ei, älä!
Odota, tule lähemmäs, jotta voin tarttua sinuun.
Sinä putoat alas!
Kyllä, luultavasti. Tai voisin tehdä sen näin. Täydellistä.
Taivuta polvia ja pidä suunta eteenpäin.
Katso ylöspäin ja pidä kämmenet sisäänpäin.
Noin.
Mene. Enemmän varpaillaan.
Pelataan.
- Annan sinulle tämän muistikirjan. - Okei.
Ja sinä kirjoitat viidellä lauseella, miten tarinasi Ivanin kanssa päättyy.
- Onko sen pakko olla Ivanin kanssa? - Kyllä, perheesi kanssa.
Okei, tämä on tuskallista.
Vaihtoehto numero yksi:
Huvila meren rannalla, koira, rentoa, terveysongelmat kasaantuvat,
mutta voimme silti syödä hyvin ja kävellä rannalla.
Siis -
nautinnollisia, hitaita ja pitkiä eläkepäiviä.
Numero kaksi: Maailmanloppu. Hitaasti tai nopeasti.
Ivanista ja minusta tulee joukkuetoverit.
- Sinulla on unikonsiemeniä hampaissasi. - Tiedän. Anna se tänne.
Ja se oli vielä parempi,
kun katsoit sitä jalkapallo-ottelua.
Uskallakin!
Vaihtoehto numero kolme:
Kummallakin on uusi kumppani, kutsumme toisiamme syntymäpäiväjuhliin.
VUOTTA MYÖHEMMIN MARVIN JA IVAN OVAT YHÄ YHDESSÄ
Tekstitys: Bea Tornberg plint.com