ВАЛЛЕ-ДЕ-БРАВО
- Доброго ранку, пане. - Чампі.
- Що? - Припини.
- Я з повагою. Дякую, Карлітосе. - Прошу.
Доброго ранку, Карлітосе.
Сподобався мій плейлист? Чи він надто похмурий?
І мені кави, будь ласка.
- Що за вирази обличчя? - Ми не спали. Дякую, Карлітосе.
Зовсім.
Усю ніч слухали грюкіт. Не просто грюкіт, а радше…
- Радше… - Чампі, годі!
Ні, ти…
- Хіба ти не нарікала? - Нарікала.
- Хто то був? - Хто?
Доброго ранку.
- Клятий швагро. - Феде.
Облиш, чоловіче.
З ким ти був? Ми очей не склепили.
Якби ж то я, швагре.
Якщо не ти, то хто?
Де мама?
- Ні. - Так.
Гидота. Ні.
Чудова здогадка! Мама шпекалася.
- Припини, Рафаело. - Отакої!
А ви що думали, недоумки? Вона його привезла, щоб грядки полов?
- Годі! - Годі!
То й що, якщо мама шпекається? Може, це її розслабить.
Оргазми творять дива. Скажи, швагре?
Якщо тобі потрібна схема, я намалюю.
Мені? Немає потреби.
Я знаю всі способи
отримати схвалення коханої.
Може, припинимо цю розмову хоч під час їжі?
Що, оргазми за сніданком - табу?
Це не смішно, ми про маму говоримо, ну…
- Шпекається? - Еге ж, шпекається.
Шпекається з незнайомцем, коли ми зібралися упокоїти прах тата.
- Ти погоджуєшся, так? - Так.
Ревнощі.
Що?
Вибач, я вдавився скоринкою.
Швагре, я тебе вижену з команди з поло.
Слухай.
З'їж трохи хліба, тобі полегшає. Бери.
Яка нудьга.
Невдача
Любий, ти хочеш, щоб я впала?
Я тону, принцесо.
- Дихай. - Я намагався, але не можу.
Це що, козюля?
Доброго ранку!
- Доброго ранку, теще. - Який чудовий день.
Жодної хмаринки в небі.
Гарні, хоч картину з вас малюй.
У прекрасне місце ти мене привезла.
Зачекай, це ще не все.
Дуже гарно, справді.
Як справи? Доброго ранку.
Ваша Величносте.
Ваша Високосте з Кульякана.
- Креветковий королю. Вітаю. - Принце.
- Прошу. - Ні, прошу.
- Прошу. - Ні, це я прошу.
Коханий!
Ти нічого не скажеш?
- Що я можу вдіяти? - Не знаю. Хоч щось.
Це хто?
Не бачила гелікоптерів?
Дякую.
- Карлітосе, як ти? - Вітаю, сер.
Братику! Ми вже тут!
Привіт.
- Іне. Чампі. Привіт! - Привіт, Андресе.
Як справи?
Феде! Федеріко!
Сонце, одна справа запросити Андреса. Інша - коли він привозить друзів.
- Це не святкування. - Мамо. Подумай, що ти щойно сказала.
Вітаю, Каміло!
- Привіт. - Братику.
Братику!
- Як ти, чоловіче? - Добре, а ти?
Марі Клер.
Привіт.
Вона сказала, що давно не була Мексиці,
тож я захотів показати їй рай.
- Вітаю. Як щось буде потрібно - скажи. - Дякую.
Агов, Феде, можна тебе на хвильку?
- Можна? - Звісно.
«ЧОЛОВІКИ ПОВЧАЮТЬ»
«Чоловіки не перепросять,
коли неправильно розкажуть те, що я знаю, а вони - ні».
Гарна книжка.
Рафаела.
- Марі Клер. - Рада знайомству.
Рада зустрічі.
- Привіт. - Привіт.
Нічого, чоловіче. Нічого.
Нас дуже довго витягали з ліфта.
Ми стали до розмови, і нам здалося,
що ми вже давно знайомі.
То була моя нагода сказати: «Гаррі, друже,
якщо ти справді її кохаєш, то зроби заради неї все».
А він глянув на мене серйозно і каже…
- Не вірю. - «Дякую, Мічі.
Твоя правда. Я одружуся з нею».
Так і сталося. Тепер вони живуть довго й щасливо.
Я не роблю помилок. Ніколи. Жодної.
- Погляньмо… - А потім?
Але ти й поганець. Завжди зупиняєшся на кульмінації.
Коханий, годі переривати.
Треба йти на все заради кохання, зятю.
Навіть на неможливе. Будьмо.
Чий саме ти кузен? Я забула.
- Констанци. - Дівчини з Греції?
Дивно. Я думала, у неї немає кузенів.
- Констанца… - Та повна.
Я була на Санторіні з усією сім'єю…
- Тебе не бачила. - Божевілля.
- Так. - Це не грецька Констанца.
Констанца з Нідерландів, друга кузина крон-принца Норвегії,
його друга дружина - Дельфіна де Браґанца, племінниця Філіпа, короля Бельгії.
Вони проводять літо в Нормандії, бо грецькі острови жахливі
й нестерпно людні.
- Ти там була, так? - Важко вслідкувати
за тими європейськими сім'ями…
- Ні. - Дуже складно.
Це все.
- Ну ж бо, твоя черга. - Я й сама збиралася. Дуже вчасно.
- Погляньмо. - Погляньмо.
Тримай. Ось так. Просто.
- Ця нога спереду? - Правильно.
- Вони закінчили? - Потримай.
- Зачекай. - Ось так треба.
Гаразд.
- Ключ… - Так.
Молодець!
Дякую.
Ні. Моя черга.
Так, вона крута. Я бачила.
- Нізащо! - Так!
- Хто тут головний? - Дуже добре.
- Хто головний? Хто? - Гаразд.
- Це розминка. - Розминка!
Зіграймо ще раз командами. Гаразд?
- То що, граємо по-справжньому? - Так. Чампі!
- Ну ж бо, Чампі! - Агов.
- Гаразд, отже… - Іду.
- Я перший. - Готовий перемогти, Чампі?
- Що таке? - Ногу судомить.
Ви вдвох. Ти зі мною, красуне.
- Що? - Я збиралася з Феде, мабуть.
Ендрю, мені шкода. Сьогодні я в команді з твоєю дівчиною.
Ви серйозно?
- Ну, тоді я наступний, гаразд? - Ти наступний.
Очевидно.
Я не його дівчина.
Пробач.
- То як нам перемогти твою сестру? - Послухай-но.
- Вона завжди прагне вибити. - Гаразд.
Покладись на мене.
- Упевнена? - Чорт, так.
- Чорт, так.
Феде, ти щось згубив.
Це твої.
Обережно, Феде.
Так!
Ти зможеш, котику!
Пробач, друже. Що таке? Не можеш зосередитися?
Не радій. Ми лише починаємо.
- Моя черга. - Моє кохання!
Чорт забери, Чампі! Будь серйозним, прошу.
У мене одна рука довша за іншу.
- Тепер ліва. - Жодних вибачень!
От побачиш, лівою…
- Ну ж бо! - Погляньмо, чого ти навчилася.
Шкода, що ти обрала Феде, я завжди перемагаю.
Прошу, відійди трохи.
Ну ж бо, кицю. Уперед.
Ну ж бо!
Уперед, командо.
Давай! Нумо!
Вікторія!
О боже!
Богиня перемоги, але я поспішив.
- Усе гаразд? - Усе добре?
- Так, супер. - Так, усе гаразд.
Господи.
Я в порядку.
Усе гаразд?
Феде?
- Феде! - Чорт.
Феде.
Іди! Я не хочу розмовляти.
Пробач, я думав, що це…
Заходь.
Вибач. Я принесла це. Мені шкода.
Мені дуже шкода. Усе гаразд?
Так.
Ну, не знаю. Не все гаразд.
Кепський день… чи тиждень. Цілий місяць паскудний.
Можна?
Так.
Нарікай, якщо хочеш. Я нікому не скажу.
Не знаю, у чому проблема.
Від смерті тата й двох місяців не минуло. Ми приїхали сюди, щоб розвіяти його прах.
А вона наче забула про нього. Тобто…
Мій тато був не найкращим чоловіком, але…
Він був твоїм татом.
А вона за дві секунди знайшла цього недоумка.
Пробач. Я ділюся з тобою сімейною драмою.
Ти намагався поговорити з нею?
Поговорити?
Ця жінка не йде на розмови.
Міг би спробувати. Не думаю, що ти хочеш втратити її теж.
Не знаю, з чого почати.
Ну…
Можеш почати з того, що скажеш…
Скажи їй, що ти думаєш про того хлопця.
Як почуваєшся через це.
Хтось мені колись казав,
що слова, які йдуть від серця, проникають туди, куди треба.
Що ж…
Я, мабуть, піду.
Гаразд.
- Пробач. - Усе гаразд.
- Пробач. - Усе добре.
- Справді. Пробач. - Та ні, усе добре.
Знаєш, що допоможе? Треба добре прогріти.
Я збираюся в джакузі. Приєднуйся, якщо хочеш.
- Подумай про це. - Я не проти.
До зустрічі ввечері.
Агов, дякую.
Агов, красуне.
- Я тебе таки знайшов. - Ти мене шукав?
Так, пів години шукав тебе всюди.
У мене є ідея.
Може, візьмемо одяг для купання
і вип'ємо пляшечку вина разом?
Як тобі пояснити?
- Ти мені подобаєшся. - Так.
- Я теж помітив.
Але як брат.
Гаразд.
Марі Клер, якщо дозволиш себе поцілувати, то побачиш, що я тобі не брат.
Це буде чудовий поцілунок. Поцілунок…
Це було б незручно,
але я завжди хотіла мати брата.
Агов, це ж добре!
Не сумуй.
Ось так.
Тут?
- Так. - Так добре?
Тут.
Ні.
- Так. - Так добре?
- Так, тут. - Тут?
Це вечеря.
Привіт.
Добрий вечір. Мамо!
Можемо поговорити?
Наодинці.
Мічі, залиш нас.
Так, звісно.
Що таке? Важка ніч?
Так.
У нас обох.
Сумніваюся, що твоя була гіршою за мою.
Чому? Що сталося? Розповіси?
Ні.
Так.
Кажи, що сталося.
Знаєш, що сказала Марі Клер?
- Що? - Що вона бачить у мені брата.
- Я їй наче брат, трясця. - Жорстоко, скажи?
Ви запалили на вечірці.
Скажи? Я теж думав, між нами щось виникло.
Я помилився? Чи я просто недоумок?
Не кажи такого ніколи.
Справа в тому…
Ця дівчина зачаровує, еге ж?
Дивишся на неї, і шлунок стискається.
Так, саме це я і відчуваю. Ось тут. Тут відчуваю.
Хотів би відгадати її улюблений колір.
Прокинутися з нею, приготувати їй сніданок.
Купити пса й вигулювати разом.
Так. Усе це. Я хочу цього всього з нею.
І знаєш, що дивно?
Ми щойно познайомилися, а я, схоже, закохався.
Те, що йде від серця, проникає туди, куди треба.
Мамо…
Завтра похорон тата.
Я знаю, що всі сприймають речі по-різному,
і що це, не знаю, певним чином дає тобі свободу.
Але ти не думаєш про те, як ми це сприймаємо.
І це здається божевіллям.
Я думаю, ти збожеволіла.
Я йому не довіряю.
- Я боюся, що він хоче… - Ні. Послухай.
Одразу скажу, що тобі не варто хвилюватися.
Я можу сама подбати про себе. Менш за все я хочу зробити вам боляче.
Але це мій дім, Феде. Я доросла жінка, у мене є потреби…
Мамо, прошу.
- Прошу. - Припини.
Ти хотів поговорити.
- По-дорослому. І що? - Але не вдавайся в подробиці.
Що ж, гаразд.
Завтра ви його не побачите.
Обіцяю.
Радий?
Так.
Можна розповісти тобі таємницю?
Я бачив, як вона зближується з Феде.
А він твій друг.
Не знаю, брате, але так не можна.
Одне скажу.
Як на мене, якщо тобі хтось подобається,
дуже подобається,
друзі мають це поважати.
Поважати. Якщо ні - це не дружба.
Тож іди й поговори з Феде,
скажи, щоб дав їй спокій.
Усе просто.
Так.
Поговори з ним.
Дякую, Мічі. Дякую.
Це востаннє ми беремо авто.
Привіт, усе гаразд?
- Привіт. - Добрий вечір. Усе добре?
Хочете випити?
- Феде, стій. - Овва.
Не можна завжди все мати.
- Але… - Зараз моя черга, дурню.
Ти про що?
Про Марі Клер, довбню.
Я на 99,5% певен, що кохаю її.
Не на 100%, бо ми щойно познайомилися.
Та коли я її бачу, то всередині я щось відчуваю
і хочу… я хочу…
Хочу вигулювати з нею псів, розумієш?
Тоді дій.
Не залицяйся до неї, бо вона - моє єдине кохання.
Не залицятимуся, ясно?
Я люблю тебе.
Гаразд.
Доброго ранку.
- Доброго. - Ти прекрасна.
Нам треба поговорити.
- Так? - Я подумала…
Сьогоднішній день дуже делікатний для родини.
На мою думку, заради загального спокою краще, щоб тебе ніхто не бачив.
Лише сьогодні.
Так, звісно. Авжеж.
Звісно, я розумію. Це все дуже особисте.
Тут мені не місце. Не хвилюйся. Я зачекаю.
Феде дещо мені сказав.
Те, що йде з серця,
завжди проникає туди, куди треба.
Не знаю, це змусило мене задуматися.
Звідки це все взялося?
Може, у нас усе відбувається надто швидко.
- Я не така, Мічі. - Я теж.
Але нам було весело. Нам було добре.
Байдуже. Послухай.
Хто є хто тут?
Хто має право вказувати нам, ким бути?
Хто може нас засудити? Ми…
Ми самі приймаємо рішення. Жодного осуду.
Ми щасливі. У нас усе добре. Ми сьогодні тут.
- Так. - Ми разом.
- Завтра не настане. - Знаю.
Але сьогодні я мушу бути з сім'єю.
Привіт, крихітко!
Ось, тримай.
«Те, що йде з серця, завжди проникає туди, куди треба».
Ти про що?
Я написав це в листі тобі, коли мені було 16 років.
Ні, я не пам'ятаю.
Ти просто фальшивка.
Хуліо, дай пройти. Мені треба до мотоцикла.
Каміла - розумна жінка.
Рано чи пізно
вона усвідомить, що ти придатний лише для одного.
Прошу вибачення…
Хуліо, ні! Що ти робиш? Відпусти!
Сподіваюся, тобі буде весело. Розважайся.
Хуліо! Відчини кляті двері! Хуліо!
- Певен? Я не хочу потрапити в аварію. - Я перевірив.
- Я не можу дати більше… - Заднє?
Так.
А тут? Гальма?
Ідеально. Я сам залив рідину.
- Дякую. - Усе буде добре.
Ні. Запевняю тебе.
Що таке, Феде?
Послухай. Твій дідусь був байкером.
Як і твій тато. Треба лише захотіти ним стати.
- Ти хочеш чи ні? - Хочу.
Тоді сідай на довбаний мотоцикл!
Хуліо! Відчини кляті двері!
Хуліо, відчиняй!
Ти йдеш? Ми біля мотоциклів.
Хай йому грець!
- Пам'ятаєш, як ти впав зі скелі? - Ні.
Чорт, як ти міг забути?
Ішов дощ.
Ми їхали на мотоциклах і заїхали в багнюку.
Першим проїхав тато, потім я,
а ти завмер.
А наш тато, завжди такий терплячий і розуміючий,
почав репетувати: «Не розслабляй яйця!»
От трясця.
Зрештою ти скотився зі скелі й лежав там,
скрутився калачиком і не рухався. Плакав і плакав.
Я відвезла тебе додому на своєму мотоциклі. Забув?
Рафаела врятувала принца. Як завжди.
Сумно, що навіть сьогодні ти не здатна бути серйозною.
Це був жарт.
Чому ж ти така жорстока? Зовсім як тато.
Їдьмо!
Давно вони поїхали?
Не думаю, що ви наздоженете, панянко.
Де той клятий виродок?
- Бос? - Що?
Він помер, панянко.
Хай йому грець!
Овва! Яка краса.
Хуаніто, Росіто, добрий день.
Кухня завжди була місцем для дива.
Я хотів стати шеф-кухарем, Карлосе.
Ти…
Ти багато чого хотів, але ти нікчема.
Ти брехун.
Ти маніпулятор.
- Ти боягуз. - А ти?
Безсердечна зміюка. Стерво в пухнастому вбранні.
Чому ти така жорстока?
Яка ти жорстока. Так не можна.
Поговорімо, як дорослі.
- Поговорімо. - Як порядні.
- Нізащо. - Гаразд?
Гаразд.
Не смій.
Ти не задула свічки.
Я все своє довбане життя намагалася тебе забути!
Годі вже!
Ти найгірше, що було в моєму житті!
Де ти? Де?
Я тут.
Чорт!
Ти наче камінь. Серця ти не маєш.
Я навчив тебе всього, що ти знаєш про любов.
Хуліо, ти більше мене не знаєш.
Як тебе можна любити, якщо ти сама себе не любиш?
Ти вмієш лише робити людям боляче, Вікторіє.
Трясця, мене звати не Вікторія!
Я Марі Клер.
Мій тато привозив мене сюди дитиною.
Він дуже любив річку…
бо для нього зупинитися означало померти.
Люба…
Твій брат…
Дякую, мамо.
Дякую, Рафаело,
але він не хотів би, щоб ми згадували минуле.
Мій тато
завжди йшов на крок попереду.
Завжди дивився в майбутнє.
І найкраща шана для нього -
рухатися далі.
Наполегливо працювати щодня.
Завжди відкривати щось нове в собі.
Створювати нове.
Тато вчив нас робити те, що нас лякало.
Якщо ми боялися впасти чи…
Чи боялися
знову сісти на мотоцикл.
Мій тато не був найласкавішою людиною.
Але він нас любив. І саме це ми маємо пам'ятати.
Дякую.
Прошу.
Фул-хаус із дамами. Чудова рука.
Але…
Каре дев'яток.
Як домовилися, Карлосе. Я забираю «Шато-Марґо».
Панове, ми йдемо. Гарного вам вечора. Перепрошую.
Не засмучуйтеся, босе.
Педро завжди погано грав у покер.
Ваш тато любив блефувати.
А де малиновий тарт?
На кухні сталася неприємність, пані.
Той гринго знав, що в нього погані карти, звісно.
І скористався цим.
Він сказав: «Якщо програєш, прогуляєшся проспектом
- повністю голий». - Ні!
- І він програв! - Ні!
Пам'ятаю, як він отримав ліцензію пілота.
Він не здавав на неї.
- Він її купив. - Так.
Але річ у тім,
що він наполіг на тому, щоб ми летіли в Акапулько його літаком.
Коли ми підлітали,
він зрозумів, що забув його дозаправити.
Тож ми зрештою приземлилися на 14-й лунці поля для гольфу.
Якби не паливний бак,
ми б потонули в озері.
Вибачте.
Вибачте, я мала на увазі, що ваш батько завжди змушував нас сміятися.
Ви дуже схожі на нього.
Так, бо ми повні бездарі.
Ні, авжеж, ні.
Не хвилюйтеся, тітонько.
Я знаю цю історію на пам'ять. Мій батько був ходячою катастрофою.
А потім він утратив усе в «Ґаллеон-фонді».
Опісля сів за штурвал літака п'яним і зрештою вбив себе й маму.
- Кінець. - Бал.
Ні.
Це він, Хуліане. Не я.
Він.
Вибачте. Ви ж знаєте, яка вона, коли напивається.
Можете й далі говорити про тата. Зрештою рахунок рівний.
Вони обидва вже мертві.
Перепрошую.
Їхні батьки втратили всі гроші
в інвестиційному фонді, який виявився шахрайством.
Величезна афера. Новину обговорював увесь світ.
Чортова купа наших друзів теж втратила гроші.
Бідолахи.
- Усе гаразд? - Так, вибач.
Агов.
Що сталося?
- Так, ні, вибачте. - Що таке?
Мені щось недобре.
- Я піду спати. - Я тебе проведу.
Ні, я сама.
Марі Клер.
За Федеріко!
Будьмо!
- Будьмо. - Будьмо.
Що сталося?
Агов, що сталося?
Чому ти плачеш?
У цій сім'ї, якщо ти зробиш помилку, то тебе розіпнуть.
Але вони всі фальшиві.
Постійно відсувають нас убік.
По-перше - ми в цьому не винні.
По-друге - це було 15 років тому.
Вибач за те, що було на вечері.
Просто я…
Дещо згадала.
У мене саме закінчилися складні стосунки.
Розумію. Це історія мого життя.
Токсичні люди.
Що допомогло тобі відновитися?
Подорожі, щиро кажучи.
Об'їздила все, від Марокко до Ісландії.
Була всюди. Просто всюди.
Де тобі сподобалося найбільше?
У Тоскані.
Бо там я знайшла себе.
Знайшла любов усього життя.
Мистецтво.
Мною бути нелегко.
Так, я Уркіса.
Я важлива й гарна.
А ще я сильна й розумна.
Я набагато краща, ніж вони вважають.
Може, і ні.
Мабуть, ні.
Може, я порожнє місце й ні на що не здатна.
Як мій тато.
Хочеш почути дещо дуже миле?
Пара, яку я там зустріла, стала сурогатними дідусем і бабусею.
Вони навчили мене не поспішати, жити більш справжнім життям.
Не знаю, чому я тобі розповідаю. Як незручно!
На мою думку,
звичайний незнайомець може змінити твоє життя.
Інколи таке буває.
Ти воїтельниця.
Немає нічого поганому в тому, щоб знати, чого хочеш.
А ти точно знаєш, чого хочеш. Це багато означає.
Саме так.
Я знаю, чого хочу.
Але всі метушаться, дивляться на Феде, а мене не помічають.
Мені це набридло.
Тепер вони мене помітять.
Іноді мені здається, що я не знаю, куди йти.
Наче я пливу за течією. Розумієш?
Але інколи
я опиняюся саме там, де маю бути.
Лишень не галасуй,
бо зараз я зроблю щось, що може тебе налякати.
- Але тобі сподобається. - Але…
Любий, я…
Мічі?
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька
Творчий керівник Дмитро Восколович