Привіт. Доброго ранку.
Вітаю.
Дякую.
Смакота. Дякую.
Так. Я візьму 403-й. З видом на океан.
Вибачте. Вашу карту відхилено.
У терміналі написано, що її треба знищити.
Ви Ребека, так?
Я тут подумав…
Як ми могли б допомогти одне одному?
Зачекайте хвильку, я гляну.
Дякую.
Невдача
ВІКТОРІЯ СИМОНЯН
ВІКТОРІЮ СИМОНЯН ВІДРАХОВАНО
ШАХРАЙСТВО НА МІЛЬЙОН ДОЛАРІВ «ҐАЛЛЕОН-ФОНДУ»
ЛАТИНСЬКА АМЕРИКА ПРОТИ СИМОНЯН
Від: РЕБЕ
Сальмерон, так?
Ні, сеньйорито. У мене немає жодного Сальмерона.
Авжеж, є. Я бачила його в номері 147.
Зростом близько 180 см, 30 років, привабливий.
Мабуть, це єдине хороше, що в ньому є.
Ні, я впевнена.
У нас немає Сальмеронів.
РЕЦЕПЦІЯ
Це він?
Ні.
Сеньйорито, не чіпайте мого мобільного.
Мічі…
- Сеньйорито… - Ви трахалися?
Неймовірно, скажи?
- Так… - Я серйозно.
Більшість чоловіків і не чули про клітор, а от він не ловив ґав на анатомії.
Я…
Заспокойся. Дихай.
Ось що я пропоную.
Якщо допоможеш,
я не розповім твоєму керівництву.
Поліція!
Маєте ключ? Відчиняйте!
Паскуди.
Гляньте на балконі.
Покидьок. Як я хотів тебе знайти!
Не втрачайте гідності, панове.
Можна мені хоча б штани натягти?
На відміну від своїх сучасників,
художник Пріда став революціонером, і не лише в мексиканському мистецтві.
Він виразив свою ідентичність та доколумбійське походження
- експериментуючи з… - Це помилка.
Ось що буває, коли не платиш.
- Зніміть наручники. Я не злочинець. - Ні.
- Який сором. - Ти ховався.
Як соромно. Іди.
От курва.
…першим перетнув межу в десять мільйонів доларів на міжнародному аукціоні.
Ні…
Чия це була блискуча ідея використовувати пластмасові свічки?
Вітер задмухує свічки.
Ні, я хочу воскові.
- Подбай про це, прошу. - Гаразд.
Що це?
Це ж лебідь. Убий його.
Не хочу, щоб це було схоже на кафе на пляжі.
Ще заміни, будь ласка, ті два тріснуті стільці.
Алло?
Це платний виклик від ув'язненого з в'язниці округу Мартін у Флориді.
Тату.
Що ти робиш?
Готуюся до вечірки.
В'ЯЗНИЦЯ ОКРУГУ МАРТІН ФЛОРИДА, США
Що це таке?
Енріке Іґлесіас.
Ви із сестрою колись його слухали.
Тату…
У мене все добре, сонечку.
Ні, неправда.
Тобі треба до нормального лікаря, чорт.
І годі їсти те сміття. Присягаюся, я тебе витягну.
Вікторіє, що сталося?
Ти відсидів пів терміну. Тебе звільнять, якщо я дам пів застави.
У мене є план.
Під подушкою 100 мільйонів доларів не знайдеш.
Знаю. Це не така вже й звичайна подушка, тату.
Ідеться про статки Уркіси.
Феде Уркіса відкриває музей сучасного мистецтва,
який обертатиме сотнями мільйонів.
Але він ідіот, який гадки не має, що робить.
Здогадайся, хто інфільтрується у фундацію?
У мене все під контролем.
Тебе цікавить Поллок?
Так, цікавить.
Та наразі я по вуха в паперовій роботі.
- Ти гендиректор? - Ні… Так, я гендиректор.
Чому про це не оголосили?
Ну, так. Справді.
Набридло пояснювати. Ти можеш піти на аукціон?
Прошу, піди на аукціон.
- Гаразд. - Дякую.
Усе стане так, як було колись.
Ти бачила Чампі?
Він учора поїхав з кузенами. І не відповідає.
Ні, а що? Що буде сьогодні?
Рафо, припини. Я говорила з ді-джеєм.
Можеш грати з 22-ї до 23-ї, але не рейв.
Сім'я Чампі хоче реггетон і банду.
- Насправді я не впевнена… - Що?
- Нічого. - …чи я зможу.
- Що? - Мене кличуть грати в «Бернінг-мен».
- Чорт, ти жартуєш. - Можна з тобою?
- Звісно. - Справді? Я її сестра.
Це моя вечірка, а ти обереш виступ перед нариками-мільйонерами?
- Ну… - Ідіть обоє до біса!
Смійся-смійся, Рафаело.
Це безглуздя.
У готелі сталося непорозуміння.
Ми ж поважні люди. Поговорімо?
Ні, не поговорімо.
Хіба що про заставу.
Я не мав часу зателефонувати в банк. Це можна вирішити.
Вирішиш, коли вийдеш.
- Але… - Сядь, паскудо.
Привіт.
Ти колись бачив горлянку Сатани?
Не мав такої нагоди. Але якщо підійдеш іще ближче, побачу твою.
Час тут минає повільно.
Я не жартую.
Летиціє.
Я хочу сидіти за столиком з вітерцем.
У Вісента пітніє верхня губа.
Як скажеш, Летиціє.
Ваш абонент поза межами досяжності.
Залиште повідомлення після сигналу.
Трясця, де ти ходиш, Чампі Мендосо?
Як тут у вас усе відбувається? Годують чи ні?
Хоч чортів окрайчик хліба.
Склянку води для заспокоєння, цукерку, горішки, хоч щось.
Тут не ресторан, недоумку.
Можу дати тобі прутня.
Того, що в тебе в дупі стирчить?
Що?
З усією повагою, вибач.
Агов…
Ти хіба не маєш бути на вечірці?
Я Мічі Монтефуско. Ми зустрічалися на поло.
Пам'ятаєш?
Повернися.
Трясця, от виродок.
Так. Як я міг забути обличчя, яке наче з золотих віків кінематографу?
Ті часи. Як я міг забути?
Байдуже. Надто пізно.
Не можу підкупити цих паскуд.
- Якщо скажеш їм, хто ти… - Ні.
Трясця, що їм скажеш? Я казав, але їм начхати.
Це все мої кляті скажені кузени, вони п'яні гасали вулицями,
готували мене до парубоцької вечірки.
Ці поганці приїхали й забрали мене. Забрали гаманець, мобільний… Отак.
Класні в тебе кузени.
Краще гнити тут, ніж розкидатися іменами й грошима.
Хочете грошей? Працюйте, довбні!
Кілька років тому я закохався.
Її звали Франческа.
Італійка.
Очі в неї - наче мед, оливкова шкіра.
Я був звичайним хлопцем, який приїхав на землі своїх предків.
Хотів насолоджувати кожною миттю життя.
Ми домовилися зустрітися на площі Санта-Ана в Мадриді.
Я запізнювався, замріявся про неї.
Не пам'ятаю, чи то я поспішав, чи хвилювався,
але поїхав на метро без квитка.
І звісно, трясця їм, мене схопили на виході.
Що ж я міг удіяти?
Я не міг її сповістити.
За кілометр від коханої
мене арештувала поліція без жодного співчуття до мого болю.
Отже, у соромі й полум'ї юнацької пристрасті,
без прагнення поринути в пісню своєї музи…
ось так закінчується цей сумний сонет.
Я не мав вибору, розумієш, я був змушений відкрити особу
свого батька, щоб розв'язати проблему.
Агов, мені цікаво,
а хто твій батько?
Ти питаєш, хто мій батько?
Звісно, це граф Монтефуско.
Граф Монте-Крісто?
Замовкни, недоумку. Нехай говорить.
Байстрюк-онук мого діда, якого любив Хуан Карлос.
Ні.
Хуан Карлос? Король?
Саме так. Він.
Агов, а…
А далі? Що сталося? З дівчиною?
Нічого, друзі мої.
Нічого не сталося.
Я прийшов, а Франческа пила молочний коктейль з якимось хлопом.
Наші серця розлучилися навіки.
Клята поліція все паскудить.
У них народяться близнята.
Та воно було того варте.
Бо джентльмен, хоч його кодекс і забороняє це,
має дозволяти серцю говорити мовою кохання.
Трясця, чоловіче. Клятий принц Монте-Крісто.
Копе! Іди-но сюди.
Ну що вже знову?
Ходи.
Послухай. Дай мені свою руку.
Радий знайомству. Я Чампі Мендоса.
Визнаю себе невинним у цьому правопорушенні.
Моя наречена, Інес Уркіса, чекає на мене.
Ти одружуєшся з Уркісою? Чудово.
Не наривайся на проблеми й відчиняй.
Вона знає доньку губернатора, тож просто випусти мене.
Хочеш утратити роботу? Ну ж бо, негіднику.
Виходь.
Мої речі?
Які речі?
Ходімо.
Він іде зі мною.
Чому він?
- Ти не чув, що він принц? - Ні. Граф.
Жодної різниці.
Ну ж бо, до дупи все.
Ваша величносте.
Дякую.
Прошу.
То ти знаєш Летицію?
Авжеж.
Зустрічалися кілька разів. Внучка водія таксі.
Так. Ні, вона…
- Зараз про неї пишуть статті. - Так.
Родино! Будьмо!
- Так! - Бачите?
Ви бачили Чампі? Я телефонувала йому десятки разів.
Зіронько, не хвилюйся.
- Чоловіки часто спізнюються. - Але не він.
Він сказав, що буде, та не відповідає.
Ні, не треба супитися. Випий.
- Чіно! Хав'єре! - Що?
Ходи, наллєш дівчині!
- Я дуже хвилююся. - Це допоможе.
Це полегшить серце й звільнить розум.
Сідай. Відпочинь. Розслабся.
Ну ж бо, тобі полегшає.
- До дна. - Ось так!
Неймовірно, вони перехопили Поллока.
Олігарх зробив пропозицію до аукціону.
- Що? - Його навіть не було на аукціоні.
- Що тепер? - Треба знайти когось, хто б допоміг.
Музей без Поллока - зовсім не музей.
Може, купити Джеффа Кунса?
Ні, він кітчевий.
Це серйозний музей.
Я спитаю кузину, вона працює в Паризькій галереї,
та Поллок - це дуже важко.
Але не неможливо.
Ні, не неможливо.
- Інес, зачекай. - Дзвони.
Я не буду турбувати секретаря з безпеки.
Чому?
У нього є важливіші речі.
- Він зник. - Ні, Інес.
- Бачиш? Не відповідає. - Слухай.
Шлюб - це паскудне утворення.
Рафо, зараз не час.
- Годі. Він з'явиться. - Набери ще раз.
- Телефонуй. - Я дзвонила!
- Рафо, ще раз дзвони. - Знову в офіс?
Знову в офіс.
Він приїхав Той, за ким ви плакали.
Годі, Луїсе Альберто!
Чорт. Я казав - мені капець, якщо вона каже моє ім'я.
Ну ж бо!
Вибачте, тещо.
Не цілуй мене!
- Ти перетнув межу. - Зачекай, я все розповім.
- Що ти робив за ґратами? - Ти й не знала.
Це змінює людей. Принц допоміг мені вийти.
Завдяки йому я тут. Розкажи їм.
- Так, ми були… - Ні, вірші…
Краще за Октавіо Паса та Пабло Неруду. Що то була за вулиця?
Досить, Чампі. Гості чекають.
Може, переодягнетеся, і ми…
Ми зачекаємо.
Так, але…
- Так. Ходімо. - Куди?
Чому тебе запроторили за ґрати?
У мене є ідея.
Дай мені свій номер телефону, щоб я тебе більше не згубив.
Гаразд?
Так.
У мене теж є ідея.
Дай мені свій номер телефону, щоб я тебе не згубила. Як тобі?
- Гаразд. - Добре.
Агов, діти!
- Як справи? - Сину!
Ти все ж прийшов!
Що таке, мамо?
Ти замінюєш свого батька. Не залишай мене на самоті.
Прошу, розслабся. Вони ж не злочинці.
Ні.
Вони люблять галасувати.
Ми вам не подякували.
Ми дуже схвильовані, пані!
Бачити свого сина з вашою донькою - наче бачити розквітлу квітку.
Ця жінка брутально щира!
Так, що ж, нам дуже приємно,
що ви всі тут.
Чампі, ласкаво просимо до сім'ї.
Дякую, тещо. Ви така чудова господиня, як завжди.
Одного дня ми повернемо борг купою дітлахів.
- Так! - Це мій син!
Будьмо!
- Будьмо, родино! - Чи близнятами.
Будьмо, родино!
Усе, що буде треба, будь-коли…
- Ендрю! - Агов!
- Як справи? - Як ти, чоловіче?
- Як ти, брате? Як справи? - А ти як?
Добре, а ти?
Чудово. Не знайомий з твоєю дівчиною.
Це тому, що я не його дівчина.
З вас вийде чудова пара.
- Невже? - Так.
Ну, розмова в нас іде непогано.
Так, вибачте. Марі Клер, Мічі. Мічі, Марі Клер.
- Марі Клер? Ти француженка? - Так.
- Мої дідусь із бабусею були. - Добре.
Ти Мічі? Котяче ім'я.
- Не кажи такого. - Псяче.
Мене завжди так називали.
Чудова історія. Перепрошую.
Ні, не треба…
- Радий знайомству. - Навзаєм.
Сім мільйонів доларів за це лайно? Жахливо, скажи?
Феде все тринькає і тринькає.
Я вже сім років директорка з комунікацій,
а Феде жодного разу носа не поткнув на фабрику «Уркі».
Справді, жодного.
Я теж. Гидко, правда, ж?
Так, але ти не станеш гендиректором.
Не знаю.
Я б не здивувалася.
Моєму резюме бракує лише пеніса.
Яка маячня! Це ж очевидно.
Летиція має втрутитися. Та вона не хоче, тож я це зроблю.
За бика!
Як хвилююче бачити тебе схвильованою.
Спекотно, еге ж?
Що ти тут забула?
Чого ти хочеш?
Хотілося б твоєї смерті.
Надто пізно.
Що ж.
Я маю здогад.
Щенячі оченята, аристократичний образ…
Удова.
Ну, я вражена. Давно проституцією займаєшся?
Помиляєшся. Біля мого ліжка грошей не лишають.
Ні. Тобі платять натурою, а це ще гірше.
А ти?
- Що? - Що?
Поговорімо про тебе. Оця твоя сороміцька сукня.
Краса.
Погляд голодної пантери.
Хто він?
- Той йолоп? - Боже.
Хто він? Його друг?
Не грайся зі мною.
Син?
Федеріко?
Для мене це лише раз, зрозумів?
- Так, це ж очевидно. - Так.
Від майже Гарварда до майже шльондри.
Пішов ти.
Обережно, Вікторіє.
Коли нервуєшся, у тебе пахви пітніють.
Від тебе тхне поразкою.
Не забувай, що я розумніша за тебе, хлопче.
Вибач, Вікторіє.
Щоб ти не забувала, який я дурний.
Тобі подобається моя обручка. Люблю тебе, трясця.
Ходи сюди.
Вибач.
- Вибач. - Це просто…
Чорт! Усе видно. Ти…
У тебе немає целюліту?
Чому?
Ні, у всіх нас є целюліт.
- Справді? - Так.
Тому я тебе й люблю. Ходи.
- Я… Прикрийся. - Гаразд.
- Ось так. - Усе гаразд?
Дякую.
Агов! Я тебе знаю.
Або ти на когось схожий.
Я так не думаю. Ви помилилися.
Ти схожий на поганця, який мене пограбував.
Сальмерон.
Не розумію, про що йдеться.
Я сказав, що не розумію, про що йдеться. Зрозуміло?
А тепер прошу вибачення.
Якби вони знали, про що ти думаєш… Ти потрапиш до пекла.
Навряд чи ти знаєш, про що я думаю.
Ця юна пані танцює?
Ні, дякую. А от моя донька танцює.
Не переймайся. Моя мама дуже нудна.
Ходімо, любонько! Що тобі подобається?
Вони розважаються.
Так.
- Ти танцюєш? - Ні.
Я не вмію під таке танцювати.
Я теж, щиро кажучи.
Схоже, тобі до вподоби дещо більш вічне.
На кшталт мокасинів та вовняного светра
на вулицях Парижа, так?
Не сучасного Парижа.
О ні.
Сімдесятих років.
Зачекай.
Звідки тобі знати? Тебе тоді ще не було.
Я мушу подбати про своїх гостей.
Ти прийшов!
Я б такого не пропустив.
Ти будеш поруч зі мною?
Обережно. Наблизишся до сонця - і воно спопелить.
Я спіткнувся. Бачиш, що ти зі мною робиш?
Погляньмо.
Забирай. На тобі воно значно краще сидить.
- Справді? - Так.
Дякую, ти рятуєш мені життя.
Трясця, моя пісня. Бери, що сподобається, гаразд?
Дякую.
Чорт.
Твоя сестра позичила мені сукню…
І сережки. Довго розповідати.
Тобі личить.
Ходімо?
Ти любиш мистецтво?
Обожнюю.
Йому нічого було доводити.
Ти про що?
Думаю, інші художники все життя доводили свою чисту доколумбову естетику,
а в Пріди вона була в крові.
Мій улюблений художник. Обожнюю його.
Насправді я хочу, щоб він був у музеї фундації.
У тебе є музей?
Ну…
Уяви, як заходиш, і перше, що бачиш -
Пріда.
Картина моєї мами.
Тому її принесли сюди, щоб ніхто не вкрав.
Я б теж її сховала.
Які ж ви злі!
Твоя колекція завершена?
Так. Ні. Це непросто.
Світ мистецтва - справжній лабіринт.
Лише сьогодні втратив одну.
Певен, мій дилер працює на два фронти.
Ти знаєш сучасне визначення пірата?
- Яке? - Мистецький дилер.
- Мистецький дилер? - У мене теж такий.
Ти чув про Караваджо,
який з'явився в якомусь домі в Мадриді?
Твого друга?
Подруги. Зі школи-пансіону.
Де ти вчилася?
«Атлантік». А ти?
«Еґлон», так?
Так. Як ти здогадалася?
- Читала в журналі в салоні краси. - Ні.
Те інтерв'ю в журналі «HOLA» - ідея моєї мами.
- Авжеж. - Ні, присягаюся.
Ти такий напружений на обкладинці.
Припини, який сором!
Не хвилюйся. Слухай.
Я вас познайомлю, гаразд? Вона чудова.
Вона знається на класиці, а ще в неї є Баскія,
Кусама, Поллок.
- Поллок? - Так.
- Справді? - Так.
Я б залюбки, але…
- Так? - Так.
- Чорт. - Що?
- От нахаба. - Що?
Моя колишня з новим хлопцем, гівняним кінорежисером.
- Ясно. - Пробач.
А ти нахаба, Крістіно.
Феде, не розмовляй зі мною так.
Нахаба.
- Будьмо. - Будьмо.
Зовсім не таке, як на проспектах. То було дерево, а не фарбована фанера.
Але воно таке ж, як підлога.
- Не розрізнити. - Світло. Як у забігайлівці.
Не хочу, щоб ти зробила такі ж помилки й на весіллі.
Ні, звісно.
Звідки тобі знати?
Ні, світло приберемо.
Так.
А під таке ти танцюєш?
Мамо, що з тобою сталося?
Він тобі в сини годиться! Усі дивляться. Це моя вечірка.
А якщо він полює на гроші?
- Маячня! - Що тут робить Крістіна?
Що? Я не можу з нею дружити, бо ви розійшлися?
- Яка відданість! - Подорослішай, Феде!
Що тепер?
- Що? - Ти про що?
Припини.
Ти гарно танцюєш.
Я б усю ніч танцював.
З тобою? Так.
Я не можу взяти на себе всі заслуги.
Історія сама говорить за себе.
Ми стали засобом, який наважився її вислухати.
Не будь таким скромним. У Каннах усі шаленіли.
Так, але ж це Канни.
Агов, Луїсе.
Чув, що люди називають твій фільм паскудним порно?
Феде, дякую за запрошення, брате.
Ні. Тебе запросила моя сестра, а не я.
Федеріко, заздрість - цікава штука, але я надаю перевагу правді.
Що тобі про неї відомо?
Я про правду, яка не приховує бідності.
Яка цінність у тому, щоб розповідати
однакову історію про однаково багатих і привілейованих?
Луїсе, одне запитання.
На що схожа бідність із п'ятого поверху готелю «Мартінес»?
Так. Мені аплодували в Каннах.
Круто.
Дякую, та мені не потрібна була допомога.
- Я зупинюсь, якщо хочеш. - Ні.
Не зупиняйся.
Що ти робиш завтра?
Дев'яноста хвилина, а на дошці нуль здобутків.
Який сором. Ми сумуватимемо за тобою.
Ти не чула?
Ми з Камілою сьогодні їдемо на ранчо,
а решта родини приїде завтра.
Яке ранчо?
Не сумуй.
Ти позбулася щеняти раніше, ніж думала.
Чи все сталося навпаки?
Я мушу йти. Літак чекає, а я запізнююся.
- Добраніч. - Пішов ти!
Друг Феде Андрес
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька
Творчий керівник Дмитро Восколович