Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Era gairebé mitjanit quan l'Edward va entrar
a l'estació de tren de Mandalay.
Vestia amb vestit de nuvi,
portava a la mà un ram de flors tropicals
i es trobava en estat de total embriaguesa.
Va somiar durant tota la nit
mentre el tren es dirigia a Yangon,
capital de Birmània.
Sortia el sol a Yangon,
i l'aire dens anunciava una tempesta tropical.
Encara que l'Edward no recordava el que havia somiat,
el malestar que va sentir en el somni el va acompanyar fins al port.
L’Edward no veia la seva xicota Molly
des de feia set anys.
Va intentar no oblidar la seva cara,
però no va ser capaç de fer-ho.
Li hauria encantat desaparèixer
per un dels innombrables forats
que es multiplicaven al terra de l'embarcador.
Es va imaginar flotant plàcidament
al cabal pantanós del riu.
El vaixell procedent de Londres ja s'albirava de lluny.
"Arribades: Londres, 11:20. Sortides: Singapur...".
Després de desfer-se de les flors,
l'Edward va embarcar de manera furtiva rumb a Singapur.
Era el 4 de gener de 1918.
Edward!
Quina sorpresa veure't per aquí, bergant!
Hola, Reginald.
Què et porta per Singapur?
M'ha portat el tren de Yangon.
Vas fet un pinzell.
Tot bé, amic meu? Quina cara portes.
Com està la meva cosina estimada?
Suposo que bé.
Li presento l'Edward Abbot!
El representant més sublim de la Corona britànica a Birmània.
I, també, la parella de la meva estimada cosina Molly
des de fa més de set anys,
i sense intenció a la vista de formalitzar-ho en matrimoni.
Per a quan el casament, bergant?
Et noto estrany, Edward.
Ah, sí?
Bon dia, senyor Singleton.
Ahir se'n va anar sense pagar les begudes.
Em devia despistar.
Senyor Abbot, aquí té el sastre a la seva disposició.
Els pantalons i les camises estaran preparats per a demà.
El vestit, d'aquí tres o quatre dies. Li sembla bé?
- Perfecte. - Meravellós.
El deixarem a la seva habitació quan estigui llest.
Per Déu, Edward! No has portat roba de Birmània?
He dormit sense fer la maleta.
He vingut per temes de feina. No te'ls detallo perquè t'avorriria.
Explica'm quins temes de feina t'han portat aquí.
Un telegrama, senyor Abbot.
Singapur slings?
ESTIC ARRIBANT - STOP - M
Ets un espia, Edward!
Crec que ja m'ha pres totes les mides.
- Sí o no? - Deixa'm, Reginald.
Quin tren surt avui cap a la destinació més llunyana
des de l'estació de Bukit Timah?
L'exprés per a Bangkok surt d'aquí una hora.
Marxes un altre cop?
Escolta, nano, no sé en què estàs ficat,
però estic orgullós de ser el teu amic.
M'alegro que siguis el nuvi de la meva cosina germana.
Fes-me una abraçada.
El teu secret està fora de perill amb mi.
Déu guardi el rei.
Fins aviat, Reginald.
L'Edward es va deixar seduir pels sons nocturns de la selva.
Va tenir una erecció impressionant.
També va notar que feia mala olor i que necessitava un bany.
Va tancar els ulls i va començar a somiar.
Es va despertar sobresaltat.
Es trobava en una situació molt insòlita.
Quin matí més maco.
Els ocells van deixar de cantar quan algú va anunciar
que un altre tren arribaria molt aviat.
L'Edward va entrar en un llogaret.
Els habitants d'aquell lloc parlaven poc.
Encara que hagi viscut mil anys,
encara soc verge. Això és un senyal!
Aquests estan per aquí dormint i roncant...
Quina manca de maneres!
Que desagradables!
Quin contrast
amb aquest matrimoni tan adorable.
En fi,
avui és el dia en què per fi aconsegueixo marit!
I així, la geganta va agafar el príncep
i el va portar per les muntanyes.
I va travessar els boscos amb aquestes ganes
que, ràpidament, i sense que ningú se n'adonés,
va arribar a la caverna daurada.
L'Edward va contractar un guia.
Es deia Umar.
Coneixia bé la selva,
tant per conduir l'Edward sense problemes fins a Bangkok.
L’Umar anava acompanyat de les seves tres esposes.
Quin embolic, noi.
Per quin motiu un home voldria casar-se amb tres dones?
El destí va voler que l'Edward, nouvingut a Bangkok,
es trobés amb un conegut gal·lès, agregat britànic a l'ambaixada.
Es deia Godfrey i parlava molt alt.
En Godfrey va saludar efusivament el seu amic.
Va creure que l'Edward venia de Birmània
per assistir a l'aniversari del príncep.
En Godfrey estava amb altres membres del cos diplomàtic anglès a Àsia.
En Bobby venia de Pequín, la senyora Hughes, de Hong Kong,
Swift, Johnson i tot el personal, de Ceilan,
i l'Archie, de Tòquio.
Fins i tot hi havia Fat Turtle, que no tenia una procedència fixa
i escampava la sífilis per tot el continent.
Van arrossegar l’Edward fins al palau
mentre cantaven com un sol home una vella cançó de rem.
L'Edward guardava silenci.
Estava blanc com la calç i tremolava.
Em complau en gran manera que hagi tingut la molèstia
de comparèixer en aquest esdeveniment.
Moltes gràcies, significa molt per a mi.
Edward.
El cultiu i l'exportació d'arròs evolucionen com mai.
Els impostos sobre aquesta activitat han estat orientats
al progrés de l'administració provincial.
No és com els altres presents. D'on ve?
De Mandalay, a l'Alta Birmània.
I, anteriorment, de Londres.
Són ciutats molt boniques, pel que tinc entès,
i que algun dia tindré el gust de visitar.
Encara soc molt jove.
Li desitjo tot el millor per al seu regnat.
Li agraeixo la seva amabilitat,
encara que em feliciti com si fos coronat.
Simplement és el meu aniversari, i estic molt feliç.
Hi ha alguna manera de sortir del palau?
Sí, travessant el saló fins al final del passadís.
Li desitjo la millor de les sorts.
Igualment.
I que tinguis un bon dia.
L'Edward va prendre rumb a territori francès
com a polissó en un vaixell de pesca.
Va creuar el golf fins a arribar a Saigon.
Dins del diminut celler va perdre la noció del temps.
Suava a causa de la febre.
S'adormia i es despertava tremolant.
L'expectativa de mort imminent
li va semblar adequada ateses les circumstàncies.
Delirava, però alhora estava tranquil.
L'Edward va passejar pels carrers de Saigon.
Va entrar en un alberg horrible.
Els amos de l'alberg van debatre molt fins a deixar-lo entrar.
Se celebrava l'Any Nou Lunar i l’Edward estava molt malalt.
Va rebre un altre telegrama.
JA A SAIGON - STOP - M
Què diuen?
Volen fer-lo fora.
Però no volen que mori aquesta nit.
És Any Nou.
I vostè què els ha dit?
Que no morirà ni aquesta nit ni en els pròxims dies.
Li desitgen un bon any nou.
Entre la convalescència a Saigon
i la vida bohèmia que l'Edward havia adoptat
havien passat algunes setmanes.
Aquest canvi de comportament no semblava tenir motius tangibles.
L'Edward dormia cada cop més durant el dia
i vivia, sobretot, de nit.
Bevia molt.
Guanyava i perdia diners jugant.
Es ficava en baralles amb mariners
i entaulava amistat amb la fauna nocturna
que animava les matinades a la badia de Manila.
El temps que va passar a Manila va ser una successió de ressaques
i de pics d'eufòria.
Molt poques vegades es veia envaït per una onada de malenconia.
Es posava sentimental.
Durant una nit d'especial deliri,
l'Edward va pujar a bord d'un navili de guerra nord-americà,
acompanyat pels mariners i quatre prostitutes filipines.
Es va despertar de camí al Japó.
El comandant va congeniar amb els intrusos.
Durant tres dies, van beure i cantar.
Després, van desembarcar a Osaka amb gran discreció.
L'Edward es va asseure al costat
dels japonesos que menjaven a la barra.
Menjaven la pasta a l'uníson.
Va aparèixer un militar i va demanar els passaports
als clients occidentals.
L'Edward no va trigar ni dos segons
a sortir-ne escopetejat.
L'Edward sentia que passava desapercebut
entre els monjos komus.
Anaven de ciutat a ciutat, pidolant.
Ni tan sols pregunta cap a on ens dirigim ara.
Li és indiferent el seu destí?
Vaig on em portin.
Estimat senyor,
sorprenentment em sento com a casa.
Quan els monjos
van decidir dirigir-se al nord,
a un temple a les muntanyes,
l'Edward va romandre amb ells.
Però l'Edward no aconseguia agafar el son al temple.
Sentia veus. Sentia passos.
Sentia xiuxiueigs
que li explicaven coses espantoses
en una llengua que desconeixia.
L'ombra no amaga, sinó que ajuda a mostrar.
Els japonesos ho saben.
No fugen de l'ombra, sinó que la cerquen.
Les ombres de què parlo són d'una altra mena.
No m'agraden les coses que no tenen cap explicació.
Prefereixo el que es regeix per les lleis naturals.
I on va aprendre les regles de la natura, senyor Abbot?
Potser no les coneix tan bé com creu.
Caram, Keita...
Veig ombres de gent invisible!
És una cosa que angoixaria qualsevol persona assenyada!
Potser veu ombres perquè està angoixat.
Keita, començo a avorrir aquesta conversa.
Algú que va aquí amb una cistella al cap
hauria de ser més prudent analitzant comportaments aliens.
Pugi a la muntanya.
Observi els micos.
Passegi per sota de les copes dels arbres.
Abandoni's al món, senyor Abbot,
i veurà com el món és generós amb vostè.
Algun monjo ha rebut cartes en aquest monestir?
Hi ha oficina de correus en aquest llogaret?
Correus?
Sabem qui és
i com ha entrat al nostre país, senyor Abbot.
Tindrà l'amabilitat d'explicar-nos què el porta per aquestes terres?
M'atrau aquesta vida.
Què el porta pel Japó?
Res.
Vaig acabar aquí per accident.
Quina relació té amb l'Armada dels Estats Units?
Fujo d'una dona que em persegueix.
Ni tan sols l'home occidental més covard que existeix
gosaria entrar clandestinament al Japó
per fugir d'una dona.
Això és patètic.
Per a qui treballa vostè?
Vostè va fer aquest dibuix?
Sí.
Senyor Abbot, no ho entenc...
però no el volem aquí.
Demà l'escortarem fins a un vaixell que surt cap a Shanghai.
L'Edward no va trigar ni una hora a rebre un nou telegrama.
JA ARRIBO - STOP - ET TROBO A FALTAR - STOP - M
L'Edward va somriure.
Va sortir de l'hotel, es va comprar una entrada per anar al teatre,
va renovar el seu vestidor i es va tallar els cabells.
L'espectacle no el va acabar d'interessar.
Va pensar en la Molly
i va recordar nítidament les faccions de la cara.
De tornada a l'hotel,
es va posar davant del mirall i va pintar un autoretrat.
No va ser fidel al seu reflex. Es va dibuixar lleig i decrèpit.
Després, va baixar a la recepció
i va preguntar quan sortia el vaixell que pujava el riu Iangtsé.
Era el darrer vaixell que recorria el riu
abans de la temporada
en què la travessia es tornava inviable.
L'Edward va pagar el compte de l'hotel
i va deixar l'autoretrat a la recepció.
Va demanar que el lliuressin a una dona que arribaria buscant-lo.
Una família xinesa jugava al mahjong a la coberta del vaixell.
L'Edward va creure que entenia les regles.
Va rellevar un ancià en el joc i va fer jugades absurdes.
L'ancià va riure.
L'Edward es va mantenir impertorbable.
Estava concentrat.
Estava content.
L'Edward va deixar el riu en arribar a Chongqing.
Va contractar uns culís perquè el portessin a les muntanyes.
Feien cara de pocs amics,
però li va semblar que tenien experiència
i eren de fiar.
Li van dir que, caminant a bon ritme,
arribarien al Tibet en menys de dues setmanes.
Havien de travessar un gran bosc de bambú.
L'Edward va pensar que el trajecte seria agradable.
Si l'Edward sabés mandarí, sabria que el culí li havia dit
que aquesta dona viatjava de la casa dels seus pares
a casa del seu futur marit.
Dramatitzava el disgust de sortir de la casa familiar
per començar una nova vida.
A la nit, els culís van robar a l'Edward i van fugir.
L'Edward es va despertar amb el que s'havia posat
i amb el quadern de dibuix.
Res més.
Potser va caminar en cercles.
Quan el sol es va tornar a pondre,
l'Edward va pensar que mai no en sortiria.
Va dormir profundament.
Van portar l'Edward a casa de l'Horace Seagrave,
al petit llogaret de Wangyu.
La casa era gran, però estava en ruïnes.
Tenia alguns mobles fets malbé i vidres trencats.
En Seagrave era cònsol a Txengdu,
però era estrany veure'l pel consolat.
Quan l'Edward es va despertar,
en Seagrave estava tocant un instrument de corda: un guqin.
El cònsol es va presentar i li va explicar
que, mentre que en aquest llogaret la melodia es deia "Passió sense fi",
al llogaret veí l'anomenaven "Tristesa infinita".
Wangyu estava envoltada per un bosc de bambú.
Els dies clars es veien les muntanyes del Tibet.
Una tarda, l'Edward, en Seagrave i la seva vella criada tibetana
van abandonar els carrerons de Wangyu i es van endinsar al bosc
amb una cistella de pícnic.
Són unes bestioles adorables, no creu?
Allà.
Allà, home!
Està cec? No veu el panda?
Vol una pipa d'opi?
Aquesta dona les prepara de meravella.
Gràcies.
Però no tinc ànims.
La fi de l'imperi és inevitable.
Potser és qüestió d'anys o de mesos.
Sortirem d'aquí sense haver entès res.
L'home blanc és totalment inhàbil per comprendre la cultura oriental.
Està per sobre seu.
Però no em veig tornant a Londres.
No aguantaria allò més de tres dies.
Però l'expectativa de mantenir les meves funcions aquí
em resulta molt dolorosa.
Odio la meva feina,
però estimo aquest país, senyor Abbot.
Conec gent que fuma més de 40 pipes al dia.
És una barbaritat. Estan condemnats.
Jo poques vegades supero les set o vuit pipes diàries.
Els últims dies...
els últims mesos...
he rebut diversos telegrames d'una amiga.
Bé, de la meva xicota.
La Molly.
Ve de Londres per casar-se amb mi.
Però em va envair la por i vaig fugir.
Vaig marxar a Singapur.
N'he estat fugint com un covard.
Ella ha anat seguint-me, intuint el meu trajecte,
enviant-me telegrames...
És la dona més tossuda del món.
És una noia força decidida.
Caram, la Molly és impressionant.
Em sembla inexplicable que algú sigui tan tenaç.
Serà difícil trobar una altra dona igual.
Una altra com la Molly.
Però ja fa un temps que no en sé res.
Desconec què se’n deu haver fet, de la Molly.
Espero que estigui bé.
Molly.
És una de les històries més tristes que he sentit a la meva vida.
"Estimada Molly,
un viatge inesperat de feina em va obligar a deixar Yangon.
És un contratemps odiós aliè a la meva voluntat.
Hauries de tornar a Londres amb el pròxim vaixell.
Perdona'm. T'estima, l'Edward".
La Molly va entrar a l'edifici de l'autoritat portuària
i va demanar que li ensenyessin els llibres
de registre de passatgers d'aquell dia.
Va descobrir que l'Edward
havia embarcat cap a Singapur minuts abans.
Va comprar un bitllet per al vaixell de Singapur
que sortia l'endemà.
També va sol·licitar enviar un telegrama,
però li van assaltar alguns dubtes.
On l'havia d'enviar?
"A l'Hotel Raffles, és clar!", li va dir un indià de mitjana edat
mentre despatxava una càmera de vídeo.
Es deia T. H. Kapoor
i era càmera per a la Warwick Trading Company.
Tot el que la Molly veia a Yangon li semblava increïble.
No es va adonar que passaven les hores.
No va tornar a pensar en l'Edward
i va acabar el dia exhausta, però feliç.
A la nit va anar a la taverna.
Es va asseure en una taula i va sopar sopa de peix.
Era picant, alhora que àcida i deliciosa.
La Molly va xarrupar la sopa amb ànsia.
La Molly va riure molt amb el ball de l'elefant.
Reia tant que tota la gent l'observava.
Benvinguda, senyoreta Singleton.
Li presento el senyor i la senyora Cooper.
El senyor Cooper és el vicepresident de Rubber Growers Association.
Davant de la senyora Cooper té el comandant Brown
i la seva filla, la senyoreta Lucy.
El senyor Sanders, davant seu,
és un tractant de bestiar d'èxit.
Crec que prové d'una d'aquelles regions americanes
punteres en la cria de bovins.
Finalment, li presento un artista napolità,
el senyor Farnese,
un talentós tenor d'òpera que està de gira per la zona.
Se li augura un brillant futur.
La senyoreta Singleton acaba d'arribar de Londres.
Estimada senyora, deu estar patint horrors amb aquesta calor, oi?
M'agrada la calor.
I Yangon em sembla fabulós.
Que bé.
Rangun causa certa impressió al principi.
Després, es comencen a notar,
sobretot les dones, els inconvenients del clima.
I dels nadius...
Als nadius se'ls pot controlar, senyora Cooper.
Amb el clima no hi podem fer res.
La pudor que desprèn aquesta terra fa asma.
Ha canviat molt en els darrers anys.
Quina pantomima.
I ja que parlem de pudor, comandant,
he de dir que és altament desagradable
l'olor dels gasos que produeixen les vaques del senyor Sanders
i que puja d'una manera repugnant a la nostra cabina.
No és res a què el seu marit no estigui acostumat.
Vostè és repulsiu. Donald, fes alguna cosa!
Senyoreta Singleton, a què ha vingut?
A fer el Gran Tour? Yangon, Singapur, Bangkok,
Saigon, Hong Kong... - He vingut per casar-me.
El meu xicot treballa a Mandalay.
Fa set anys que estem junts.
Però... ha fugit.
Em va abandonar al moll i va embarcar cap a Singapur.
Vaig darrere la seva pista...
a veure si aconsegueixo agafar-lo del ganyot.
Que bromista que és vostè.
De fet, em va enviar un missatge
dient que tenia compromisos professionals inajornables
i que seria millor que tornés a Londres.
El que em faltava.
He d'atrapar-lo, per a bé o per a mal.
Senyoreta, ¿no considera la possibilitat
que això que està relatant d'una manera tan lleugera
pugui ser, al cap i a la fi,
una desgràcia humana?
¿No creu que el seu xicot pot estar indicant-li
que no té intenció de casar-se amb vostè?
No.
Com en pot estar tan segura?
Perquè conec l'Edward.
Confio en ell.
Filla meva,
els homes només porten dissorts.
Porc!
Vaja, Donald!
Cal tornar a Yangon immediatament!
Tingui la decència de supervisar la maniobra
i dirigir-se de seguida a la sala de màquines!
Senyora Cooper, la sala de màquines...
Disculpin.
Aquesta dona està fora de si avui,
però, francament, vostè s'ha extralimitat.
Sí?
Senyoreta Singleton...
li parlaré francament i sense embuts.
Crec que vostè és un ésser singular.
La seva seguretat absoluta en la rectitud moral del seu xicot,
quan tot indica el contrari,
em dissuadeix per abordar-la així.
No obstant això, aquesta fe cega que posseeix
em porta a dir-li que estem fets l'un per a l'altre.
Està boig?
Jo també estic segur
de com fer les coses i jutjar els altres.
Res no pot trencar la meva convicció.
Fins avui no havia trobat una dona
que actués igual que jo.
Senyoreta Singleton,
sé que ara no està en condicions de valorar la meva proposta,
però tot i això li vull dir
que pretenc casar-me amb vostè.
És vostè detestable!
Cràpula!
Hola, Reggie!
Cosina?
Què redimonis fas aquí?
He vingut per casar-me, cosí.
Però l'Edward va venir aquí
una mica abans que jo arribés a Yangon.
Torna'm les ulleres.
Reggie Singleton! Quines maneres són aquestes?
Em va dir que sortia de viatge per qüestions professionals.
Em va aconsellar que tornés a Londres. Que ximple...
El mateix t'aconsello jo.
Reggie!
Molly Singleton, escolta'm bé.
Tots dos podem pensar que la feina de l'Edward
és una cosa molt avorrida,
un simple càrrec administratiu a una remota ciutat birmana.
I saps què?
Que podem estar molt equivocats.
Potser l'Edward està realment ocupat.
Potser necessita estar sol per atendre les seves obligacions
i l'última cosa que necessita és que una dona el persegueixi.
Tot i que l'estimi molt!
A veure, Reggie, aquesta conversa és absurda.
Explica'm què en saps o t'interno en un manicomi.
Ostres, Molly! No ho pots saber tot sempre.
T'has pres les molèsties de venir per res,
però torna a Londres.
Pel teu bé i pel de l'Edward.
Un Singapur sling!
Reggie, fes el favor de dir-me què passa amb l'Edward!
Seu.
Vaig estar ahir amb l'Edward... No m'interrompis.
No em va deixar clar què feia aquí, a Singapur,
però em va donar prou pistes perquè deduís el que era obvi.
Crec que el teu futur marit
està involucrat en activitats secretes
pel bé d'Anglaterra.
Estimat Reggie, tu sempre tan fantasiós.
L'herència de l'oncle Eli no t'ha anat gens bé.
Et deixa massa temps per a deliris de bar.
I tu continues sent tan tossuda com sempre.
Desperta, Molly!
Creus que els espies expliquen lliurement que ho són?
Reggie, on és l'Edward?
M'has d'ajudar.
Et juro que no pretenc destorbar-lo, però necessito parlar amb ell.
Hi tinc dret, redimonis!
Molly.
I si l'Edward ha decidit que no es vol casar?
Reginald Singleton, això no t'ho permeto.
¿Com pots creure que l'Edward
podria comportar-se de manera tan covarda?
El coneixes, ens vas presentar tu mateix.
Covard...
és una paraula massa forta.
El matrimoni deu ser una cosa que espanta
qualsevol home amb el cap a lloc, sincerament.
El meu xicot no seria capaç de tal malifeta.
És comprensible que un home pugui tenir por d'alguna cosa
que pot desgraciar-li la vida.
On és l'Edward?
TREN A BANGKOK DESCARRILA A LA JUNGLA
L'Edward anava en aquell tren?
Quin horror!
Envieu tot el meu equipatge a Bangkok!
A les seves pregàries, convocant esperits i àngels,
la princesa, la geganta, ara combat.
El meu príncep.
La geganta és morta.
De debò? Per què l'has matat?
Ha sigut per accident. No ho he fet a propòsit.
Continuem amb el nostre viatge.
Sento pena per ella, va tenir una vida molt trista. Vosaltres.
Busca algú, jove?
No crec que el trobi aquí. Tots van marxar en el següent tren.
Sé com és de desagradable viatjar en un tren que va tan ple,
però no crec que justifiqui aquesta vall de llàgrimes.
Li asseguro que ha sigut pitjor haver viscut les darreres 30 hores.
Hauria estat molt més agradable si les hagués passat sola.
La humanitat és un desastre.
El meu xicot anava en aquest tren,
però no el trobo enlloc.
No es preocupi, joveneta.
Ningú va sortir ferit al descarrilament.
Encara que certes persones s'ho mereixessin.
Si el seu xicot no és aquí
és perquè va trobar la manera de seguir el trajecte.
Si pogués, hauria fet el mateix.
Em dic Molly Singleton.
Vaig arribar de Londres fa molt poc.
Vaig venir per casar-me.
Jo soc l'Elizabeth Smith,
però tots em coneixen com a Lady Dragon,
suposo que pel meu hàbit de fumar tant.
No estic casada, per sort.
Els homes són uns...
Bé, les dones...
Calleu...!
Aquests xinesos són uns...
Vaig fugir de Londres fa molt i no tinc intenció de tornar-hi.
Tot i que aquí no és que estigui millor, en general.
Però tot i això...
L'Edward treballa a Birmània.
Vaig estar a Yangon i em va encantar.
Estic molt entusiasmada amb la idea de viure a Àsia.
Sí?
Si al final descobreix que no li agrada,
sempre es pot mudar.
Vostè té molt de caràcter.
Tot li resulta desagradable?
No, joveneta.
M'agraden les flors.
A Siam se’n veuen algunes de les més boniques del món.
Les buguenvíl·lies.
Les heliconies... L'Helicònia rostrata.
Les mimoses o impatiens.
Les etlingeres.
Una de les més belles és la rosa de porcellana
o torch ginger.
La Canna indica, més coneguda com a Indian shot.
I unes flors molt venerades: les orquídies.
Els frangipanis del gènere plomeria.
I, òbviament, les flors de lotus.
Em van demanar supervisar la decoració floral
de l'aniversari d'un príncep a Bangkok.
Vaig amb retard a causa de la incompetència
de les vies fèrries siameses.
La Molly va seguir Lady Dragon al palau del príncep a Bangkok,
però aviat la va perdre de vista.
Al pati s'organitzava una gimcana en què participaven equips
d'origen britànic, alemany, francès i japonès.
Els participants portaven màscares
i estaven lligats entre ells pels turmells.
Els siamesos es limitaven a observar el joc bocabadats.
Com que l'equip britànic tenia un component menys,
van acollir la Molly gustosament.
Li van demanar que participés en la carrera.
Mentre la lligaven als seus companys d'equip,
la Molly preguntava insistentment per l'Edward.
Just abans d'iniciar el joc, algú li va respondre:
"Es refereix a l'Edward, de Mandalay, aquest vell bergant?
He vist aquell llangardaix
sortir per la porta del fons del passadís
fa mitja hora."
La Molly va escodrinyar Bangkok durant dos dies i dues nits.
No va veure indicis que l'Edward hi fos.
Però això no la va desanimar.
Va indagar pel port i allà va descobrir
que l'Edward havia viatjat a Saigon en un pesquer.
La Molly no va perdre ni un segon i va comprar un bitllet per al vaixell
de la companyia Les Messageries Fluvials de Cochinchine.
Quan va arribar a l'oficina de correus de Saigon,
tenia taquicàrdia.
Vol enviar aquest telegrama
a tots els hotels i albergs de Saigon?
Sí.
Perdoni, senyora, el destinatari és un occidental, no?
Només hi ha dos hotels que allotgin ciutadans occidentals.
És totalment inusual que...
Li he dit que a tots!
És clar.
Apartin-se.
La casa d'en Timothy Sanders s'ubicava al delta del Mekong.
Però, durant els primers dies, la Molly no es va acostar al riu
ni va veure el propietari de la casa.
Es movia entre l'habitació i el saló
i, en aquest trajecte tan curt, perdia l'alè.
Un dia, en Sanders va anar a visitar-la.
Vostè ha estat molt generós amb mi.
Mai no podré tornar-li aquesta mostra d'altruisme.
Probablement, li dec la vida.
Sé que no estic en condicions de continuar el viatge.
Tot i això, vull deixar clar
que això no altera el propòsit pel qual he vingut aquí.
Senyoreta Singleton...
No oblido la seva proposta,
però continuo sense intenció d'acceptar-la.
No és la primera vegada que pateix una crisi similar, oi?
No.
Va visitar un metge abans de sortir de Londres?
No li van dir que la situació era greu?
Sí.
Escolti...
El metge ha sigut molt clar: ha de fer repòs absolut.
Ha dit que era un miracle que continuï amb vida.
Durant el període que duri la seva convalescència
no em tornarà a sentir a parlar d'aquesta proposta.
Li dono la meva paraula.
Crec que aquí disposarà de tot el necessari per descansar.
Si li faltés alguna cosa, digui-m'ho, si us plau.
Mentre vostè ho necessiti,
aquesta casa serà seva,
i jo, el convidat.
Si no em vol veure, no vindré. - Si us plau, senyor Sanders...
De tota manera, estic constantment de viatge.
Aquesta nit seré a la ciutat, a Saigon.
Només he vingut a veure com estava
i per si necessitava alguna cosa.
Potser hauria d'intentar localitzar el seu xicot
i informar-lo de la seva situació.
No.
No se n'ha d'assabentar.
És realment bonica. Al senyor Sanders li agrada molt.
Però a mi ell no m'agrada.
Ah... Però serà un bon marit.
- T'ha dit que ens casarem? - No, però és evident.
Si no, no es preocuparia així per vostè.
Com et dius, noia?
Ngoc, senyoreta.
Escolta, Ngoc.
Surto amb un altre home.
A mi també m'agraden molt els homes.
Si algú com el senyor Sanders volgués casar-se amb mi,
no ho dubtaria ni un segon.
Té una gran fortuna i l'estima molt.
M'ha demanat que l'acompanyi al jardí
quan es trobi millor.
D’aquí unes setmanes, hauran crescut moltes més flors
i enormes fruits als arbres.
És preciós.
I quan hagi agafat forces,
podrem anar a veure el riu i el mercat.
Quan em recuperi, marxaré d'aquí.
Vostè és molt graciosa.
Ja han arribat les ànimes.
Venen cada dia a la mateixa hora. Vingui a veure-les.
Són les ànimes dels difunts de la casa.
Són molt agradables. M'encanten.
El temps va passar.
El jardí va canviar d'aspecte.
Una onada de sensualitat va cobrir el món.
La Molly va recuperar l'alè.
Xiulava com els ocells.
Deia paraules vietnamites que fins ara desconeixia.
Es despertava humida per somnis que no recordava.
No sé on és la Ngoc.
Volia ensenyar-li a ballar.
On se'n van tots?
Vols que els demani que tornin?
Seria absurd, no?
En aquesta època de l'any,
a casa meva organitzem baralles de grills.
Homes i dones canten el Quan Ho diversos dies seguits.
Cobles d'amor.
I durant la festa de la collita,
els homes del poble esdevenen més seductors.
Ngoc...
a tu t'agrada tot.
I, especialment, tothom.
Tots no.
Bastants... O molts.
Tinc molt d'amor per donar.
Donar-lo només a un home seria egoista.
Senyoreta Molly.
Com és el seu estimat?
És guapo?
Per mi, és clar que sí.
Quin babau.
Té els cabells clars?
Foscos.
Bé...
potser ara ja s'està quedant calb.
Fa tant que no el veig...
Ngoc.
Per què vas deixar la teva família i el teu llogaret?
Bé, senyoreta Molly, vaig anar a veure una bà dong...
Em va dir que havia d'anar al sud per tenir una vida millor.
I això vaig fer.
Què és això?
Una sacerdotessa de tres mons.
Els esperits parlen a través seu.
Ens aconsella sobre què és millor per a nosaltres.
Hi ha moltes bà dong al nord.
I aquí?
També, però moltes menys.
Ngoc...
porta'm a veure’n una.
La Molly va preguntar a la bà dong si algun dia es curaria del tot.
La seva resposta va fer plorar la Ngoc.
La Molly moriria ben aviat.
Després de la següent intervenció de la bà dong, la Ngoc es va enfadar.
La va acusar de ser molt ambigua.
"Ara diu que a la senyoreta l'acompanya una ànima
que la protegeix dels grans perills."
La Molly estava pàl·lida, però no vessava ni una llàgrima.
Li va demanar a la bà dong que parlés sobre l'Edward.
La bà dong li va dir a la Molly que no només veia un home,
sinó dos.
"Un és ric i vostè li agrada molt.
L'altre és a la Xina, a la ciutat gran al costat del riu."
La Molly va esclatar a plorar.
"Estimat senyor Sanders,
ha arribat el moment de continuar el meu viatge.
Me'n vaig de forma inesperada, sense comiat,
una cosa que no mereixia.
Li demano disculpes.
PD: la Ngoc ve amb mi."
A l'hotel a Shanghai,
la Molly va rebre l'autoretrat de l'Edward en estat decrèpit.
Veient l'angoixa de la Molly, el recepcionista li va explicar
que el retratat estava en més bona forma.
La Molly va voler saber on havia anat Edward.
"Va ser riu amunt", li va dir el recepcionista,
però va afegir que no li serviria de res a la Molly intentar seguir-lo.
"Els vaixells no pugen el riu en els pròxims mesos.
Els corrents el fan intransitable".
La Molly va esclatar:
"Res és impossible, estimat senyor!".
Algú ve cap aquí.
És un sacerdot.
Bona nit.
És molt sorprenent alhora que agradable
trobar una dona occidental per aquests paratges ignots.
Soc el pare Carpenter.
Molly Singleton.
- Està baixant el riu? - Pujant-lo.
De debò?
Creia que era totalment impossible en aquesta època.
Gairebé impossible.
Ja ho veig.
Impressionant.
"En veritat us dic
que si teniu fe com un gra de mostassa,
direu a aquesta muntanya: 'Passa't d'aquí allà',
i passarà; i res us serà impossible."
Mateu, 17:20.
I quin motiu hi ha darrere aquest viatge tan insòlit?
Em reuniré amb el meu xicot.
I on és?
No ho sé.
Molt interessant.
I vostè?
Em dirigeixo a Txengdu.
És un llarg viatge per terra.
Potser em caldrà la fe per arribar més de pressa.
O simplement els mitjans per viatjar així.
No serà perillós?
La carretera també ho és, no?
Anava a preguntar-li si voldria venir amb nosaltres.
Escurçarà el camí.
Vostè és una dona força atrevida.
Havia confiat la meva ànima al Senyor,
però, ara que la veig, li cedeixo a vostè aquesta responsabilitat.
Què farà a Txengdu?
Parlar amb el bisbe.
Li vaig escriure una carta per dir-li que renuncio a la meva diòcesi.
Anhelo tornar a Yorkshire
per llegir el diari,
menjar torrades amb melmelada de nabius...
Pot semblar alguna cosa nímia com a projecte de vida,
però estic convençut
que no serà menys inútil que el que practico aquí.
No soc ningú per jutjar-lo, però...
em resulta molt dolorós sentir-lo parlar així.
Deu ser molt trist abandonar les conviccions de tota una vida.
S'equivoca, filla meva.
És molt alliberador.
A la nit, la tripulació ho va preparar tot
per poder acomodar el sacerdot i el ruc al sampan.
Però el ruc mai no va arribar a embarcar.
Abans de l'alba, es va desfer de les seves corretges i va fugir.
El viatge va continuar el seu curs,
però la tripulació mostrava signes de cansament.
La Molly estava impassible.
Tenia pressa.
Dormia poc. Patia malsons.
Tossia molt i cada dia empal·lidia més.
Un Buda gegant esculpit a la roca
va trencar la monotonia dels marges del riu.
El pare Carpenter no va articular paraula,
però semblava emocionat amb aquella aparició.
La Molly va pensar que el sacerdot no ho tenia tot perdut.
Li va somriure.
Digui'm, pare, està segur del que li dirà al bisbe?
No té por de penedir-se'n?
Soc lent, filla meva.
Vaig trigar tres anys des que vaig començar a pensar
a enviar-li la carta
fins al dia que ho vaig fer.
Així que, si me'n penedeixo, no serà avui.
Però la vida és plena de sorpreses,
de trobades i desavinences inesperades.
Això és veritat.
Diu que estan a punt per atracar perquè està fosquejant
i en el pròxim tram hi ha molt de corrent.
Només hi ha deu milles de zona navegable.
No hi ha temps i som enmig del no-res.
Pregunta si poden navegar de nit.
I bé? Podem continuar?
De nit no poden. És la zona més perillosa del riu.
S'han d'endinsar molt a l'aigua. - Endinsar-se a l'aigua...
Digues-li que cal continuar. Aquí mano jo!
Pare, si vol, acostem el vaixell per deixar-lo baixar.
Si van endavant, continuo amb vostès.
Però potser hauríem d'anar a dormir i continuar demà.
Continuem ara. Digues-l’hi, Ngoc.
- Però senyoreta Molly... - Vols baixar, Ngoc?
Tot sortirà bé, si Déu vol.
Hi ha problemes a la zona.
És perillós que ens quedem aquí.
Cal continuar.
Ja està decidit.
Aquesta part del riu no va tornar els cadàvers.
Els cossos dels exploradors i del pare Carpenter
mai no van arribar a la costa.
La Molly no va morir ofegada perquè la Ngoc la va rescatar.
Al matí, tremolant de fred, la Ngoc sanglotava baixet.
La Molly va aguantar aquell sanglot tot el que va poder.
Però va perdre la paciència.
La va agafar violentament del braç
i la va arrossegar al llarg del marge.
Van caminar en silenci pel bosc.
Van entrar en un llogaret minúscul.
Al pati situat al centre del llogaret,
hi havia quatre condemnats a mort encadenats a un pal.
Vestien amb robes occidentals.
Els havien acusat d'haver robat a un anglès
a qui probablement devien assassinar.
A la Molly i la Ngoc els van comunicar
que l'execució tindria lloc aquell dia.
"Que bé", va dir la Molly.
La Molly va sortir del llogaret i la Ngoc la va seguir.
Totes dues estaven extenuades,
però la Molly havia caigut en trànsit.
No pestanyejava.
Caminava lentament, callada.
Només va parlar una vegada.
Li va demanar a la Ngoc:
"Canta, Ngoc.
Així sabré que camines al costat meu
encara que la boira s'espesseixi més".
La Ngoc va començar a cantar,
però la Molly va deixar d'escoltar-la.
Va deixar de caminar.
Va tancar els ulls.
Quan van trobar la Molly, estava gelada.
Estava blava.
Havia mort unes hores abans.
PER A LA MAUREEN