A SOROZATOT KARL LAGERFELD ÉLETE INSPIRÁLTA.
EGYES SZEREPLŐK, KAPCSOLATAIK,
TETTEIK, SZAVAIK, A HELYSZÍNEK, AZ ESEMÉNYEK
ÉS A MŰVÉSZI ALKOTÁSOK
KITALÁLTAK VAGY DRAMATIZÁLTAK.
ILYEN ESETEKBEN
A VALÓS SZEMÉLYEKKEL VALÓ BÁRMILYEN HASONLÓSÁG
CSAK DRAMATURGIAI CÉLT SZOLGÁL,
NINCS KÖZE A VALÓS KARAKTEREKHEZ.
1973 ŐSZE
Halló!
Lagerfeld úr? Itt Marlene Dietrich.
- Elnézést? - Itt Marlene Dietrich.
Nem beszél németül?
Karl!
De igen, Dietrich asszony!
Micsoda megtiszteltetés!
Meséltek magáról. Csupa jót, ebben biztos lehet.
Dietrich?
- Örülök. - Párizsban vagyok.
Eljönne hozzám egy teára?
Örömmel.
Montaigne sugárút 12.
Ma hatkor.
Örömmel, ott leszek.
Marlene?
Készen állunk. Kezdhetjük.
Azért vagyunk itt,
hogy hivatalosan bejelentsük az haute couture- és konfekciótervezők
szakmai szövetségének megalakulását.
Nyolcan vagyunk. Négy haute couture-ház
és négy konfekciómárka.
Az egyesület mögött álló koncepció az,
hogy a kiválóság hagyományát
egyesítse a fiatalabb tervezők dinamikus kreativitásával.
Az egyesület célja
a szezonális bemutatók összehangolása
és a közös fellépés a nemzetközi verseny ellen.
Én leszek az elnök, Sonia Rykiel pedig az alelnök.
Szívesen válaszolunk a kérdéseikre.
Crescent asszony, parancsoljon!
Mit felel azoknak, akik ezt a szövetséget
az haute couture végének tekintik?
Tévednek.
Az haute couture a vezető, amit követni fognak.
De felszámolja a hierarchiát.
Egy asztalnál ül a konfekcióval.
Nos, nem, ugyanannak a hadseregnek két hadosztálya vagyunk,
a lovasság az egyik oldalon, a gyalogság a másikon.
Mint a 19. században,
amikor az arisztokraták szövetkeztek a gazdag polgársággal.
A divatházak presztízst hoznak,
mi visszaállítjuk az imázsukat.
Csak épp a mi imázsunkat nem szükséges helyreállítani.
De a konfekció az,
ami sikeressé tette a francia divatot az elmúlt években.
És ezért vagyunk ma itt.
Ez nem igaz.
Van még kérdés?
Szóval, mit gondolsz...
- Köszönöm. - ...az új tervekről?
Imádok Párizsban lenni. Elmehetek a La Colombe d'Orba.
Teljes felújítás volt.
Hihetetlen új szobáik vannak, kilátással a medencére.
Igen, tényleg csodás volt.
Mindannyian elmehetnénk augusztusban.
Igen.
Claude-dal megyek. Meglátjuk, mit tehetünk.
Hosszú procedúrák elé nézünk.
Elnézést! Rögtön jövök.
Nos...
Úgy fest, jól kijössz a szövetségeseiddel, a szovjetekkel és az amerikaiakkal is.
Ezért öröm az együttműködés Pierre-rel.
Mint amikor egy baba próbál
gyengéd lenni, de végül pofont kapsz.
Legalább soha nem unalmas. De téved.
Tényleg? Miben?
Abban, hogy továbbra is másodosztályú tervezőkként bánik velünk.
Ha ez lenne a helyzet, nem én öltöztetném Marlene Dietrichet.
Ön öltözteti Dietrichet? Mármint a Chloé?
Nem, a saját nevem alatt.
Karl Lagerfeld, egyedi megrendelésre.
Nem tudtam, hogy egyedi felkéréseket is vállal.
Elnézést, drága Francine, de ön és a magazinja olyanok, mint Pierre.
Sznobok.
Mondja el, mit tervez neki!
Dietrichnek?
Egy szettet.
Yves Saint Laurent nem fog örülni.
Dietrich találta ki a női szmokingot 30 évvel Saint Laurent előtt.
Elismerem az érdemet.
A legnagyobb német színésznő és a legjobb német tervező.
Írhatna erről egy cikket a Vogue-ban.
Dietrich gyűlöli az újságírókat.
Mind írni akarunk róla, de senkinek sem sikerült.
Tudom.
Nézze,
ha sikerül meggyőznie Marlenét a megjelenésről,
öt oldalt adok önnek a szettről,
és az egyik legjobb fotósomat.
Az asszisztense keresse az asszisztensemet!
Rendben. Legyen így!
A társ még rendben, de az asszisztens nem.
Csak magamnak asszisztálok, és még magamnak se mindennap.
Nem akartunk beszámolni neki a magánéletünkről.
A magánéletünkről?
Mi is van vele? Szerinted létezik?
Ami Marlene Dietrichet illeti, lehet, hogy elhamarkodtam a dolgot.
Kínos.
Maradsz, vagy elvihetlek?
El fogok késni miattad.
- Még át kell öltöznöm. - Megmondom, mi lesz.
Marlene után vacsora nálam.
- Főzni fogok. - Nem tudsz főzni.
- Van egy délutánom megtanulni. - Étterembe megyünk, de nem ma.
Nem akarok étterembe menni. Kettesben akarok lenni veled.
Mióta csinálunk ilyesmit?
„Csinálunk”?
Te fizeted a lakbért, de még nem láttad a lakásomat.
Anyukád mindig otthon van. Szóval mi vagyok én?
Egy asszisztens? Tényleg?
Mik ezek a kérdések?
Istenem! Nem! Miért csinálod ezt velem most?
Dolgom van! Nincs időm erre a beszélgetésre.
Ne viccelődj ezzel!
Jacques!
- Kilőtt az üstökös? - Igen.
Velem vacsorázol ma este?
Szívesen. Esetleg a La Coupole-ban?
- Vagy csatlakozhatnánk hozzájuk. - Nem.
- Ez nagyon rossz ötlet. - Miért?
Jacques, én azt tehetek, amit akarok, de te...
Karl rosszul fogadná?
Jó estét!
Kérem, kövessen!
Szóval így néz ki, Lagerfeld úr?
Üdv a nagypályások között! Tudod, nem te vagy az első.
Az első?
Karlt bizonyos barátai végül elárulják, és csatlakoznak hozzánk.
Tudod, miért vagy érzékenyebb? Mert Delon benne van.
Hogyan hasonlíthatod össze a Le Crépuscule-lel? Teljesen más.
- Felteszek egy kis zenét. - Oké.
Daniel, kiraknál pár fürjtojást meg ilyesmit?
Egy kis harapnivalót?
Tetszik?
Mit csináltál Karl barátaival?
Az amerikaiak kedvesek voltak. Közönségesek, de kedvesek.
Jöttek és mentek, mint a szél.
Egy költő.
És ti hogy ismerkedtetek meg?
Egy vacsorán.
Egy sikertelen festőt kísért. Új védencet keresett.
Tetszett neki a fenekem.
Azóta szívja a véremet, mint egy pióca.
Az igazság az, hogy törékeny kis holmi volt, és még mindig az.
Én csináltam belőle istent.
Hamburgból jött.
Jó környék. Blankenese.
Touché.
De Schleswig-Holsteinben nőttem fel.
A szüleimnek ott volt birtoka.
Egy hanza-városi örökös... aki most divatos ruhákat készít Párizsban.
Húsz éve.
Mindig ezt akartam. A szívem mélyén párizsi divattervező vagyok.
Tudja, mit mondanak magáról?
Hogy csodagyerek. Ezer ötlete van percenként.
Ne feledje, azt senki sem mondta, hogy jó ötletek.
Van magának stílusa?
Szabad?
Ezt a ruhát álmodtam önnek 12 évesen.
Miután láttam A kék angyalban.
És ez ön a...
Külügyi szívügyek után.
És ez ön Fritz Lang idejében.
Ön...
És itt...
huszonnyolc éves voltam.
Én voltam a múzsája.
Még mindig az, asszonyom.
Kísérje ki az urat!
Köszönöm, hogy itt volt.
Oly régen elhagytam Németországot.
Élveztem,
hogy gyönyörű nyelvünkön
beszélhettem.
Lagerfeld!
Hány éves maga?
Harmincöt leszek
pár nap múlva.
Megtalálta?
Mit?
A hírnevet.
A hírnevet, amit keresett,
amikor 15 évesen megérkezett Párizsba.
Még nem egészen.
Nem.
MARLENE DIETRICH KARL LAGERFELDTŐL - 1973
Ez tényleg nagyszerű.
Mindennap hallgattam a haditengerészetnél.
- Imádom. - Nem táncolsz?
Figyelek.
- Nem tudok táncolni. - Nem? Gyerünk!
Fogalmad sincs róla.
Gyerünk!
Te lefekszel Karllal?
Tudod, jól ismerem őt. Jobban, mint te.
Nem szereti, ha megérintik. Mint egy szűz.
- Szóval mit csináltok ti ketten? - Mi van a szüzekkel?
Impotens?
Gyerekkorában megerőszakolták?
Vagy talán nemi betegsége van?
És én azt hittem, ez Párizs legkifinomultabb társasága.
Yves!
Sértem a szemérmedet?
Szemérem! Még az amerikaiakban is több elegancia volt.
Vagy talán nem szereti a szexet.
De azt mindenki szereti.
Yves tudja, de nem mondja el nekem.
Nem tudok semmit.
Húszéves korunkban én is prűd voltam, mint ő.
Nem kedvelitek Karlt, mégis csak róla beszéltek.
Kedveljük őt.
Csak aggódunk érte.
- Micsoda szépség, micsoda ifjúság... - Gondolod?
Kár, hogy senki nem lelte élvezetét benne, ugye?
Tudod, Pierre,
én nem érintem meg Karlt.
Nem fekszem le azzal, akit csodálok.
Megyünk?
Nem sietted el.
Egy éve vártam, hogy szóba állj velem.
Térdre, zseni!
Megtarthatod. Nem fog hiányozni.
Várj!
Elfelejtettél valamit.
Mennyivel tartozom? Gondolom, egész éjjelre felárat számolsz.
Jó így?
Jó a méret.
Igen.
Ez jó. Egy centivel kevesebb kell itt. Van egy kis rés.
De illik a karcsú csípőjéhez, és hosszabbnak tűnik a lába.
Nagyon szép munka.
- A mellényt! - Hozom.
Lezuhanyozhattál volna. Bűzlesz a szextől.
- Féltékeny vagy? - Nem.
Nem?
- Akarod, hogy meséljek róla? - Nem.
Nem?
Nagyon jóképű pasas. Úgy tesz, mintha törékeny lenne.
Szereti, ha durván bánnak vele.
Egész éjjel dugtam.
Este 11-től reggel ötig, nonstop.
- Kedvelem. - Szomorú lenne hat órán át baszni azt,
akit nem kedvelsz.
Szeretnéd tudni, ki az?
- Nem akarod tudni. - Jacques, hány éves vagy, 12?
Mondd el, ha akarod!
Ha nem, akkor ne! Nem érdekel.
Yves Saint Laurent.
Vicc volt.
Karl, vicceltem!
Paszpól a zsebeken.
Parancsoljon!
Ez remek.
Köszönöm.
Karlito, jól vagy?
- Igen. - Minden rendben?
Itt is van. Egy pillanat!
Marlene Dietrich.
Halló!
Igaz, amit mondanak. Vannak ötletei...
A ruha szép.
De maga színpadi ruhákat csinál nekem.
Már befejeztem a színházat.
Már nem játszom.
Nincs szüksége színpadra az öltözködéshez.
Inspiráltam az egész világot.
Nem fogom tönkretenni azzal, hogy közszemlére teszem a rémálmomat.
Szeretnék
valami egészen szerényet,
egy szettet a Becsületrendem átadására.
Tudok a szerepéről és a bátorságáról a háború alatt.
Megtiszteltetés lenne felöltöztetni erre az alkalomra.
VOGUE KOLLEKCIÓK
Akkor várom jövő kedden.
Milyen?
Csodálatos.
De ő nem tudja.
Francine!
Szörnyű ilyen pontosan érkezni.
- Udvariatlanság. - Helmut Newton.
A fotós. Ki más?
Három német: a legnagyobb színésznő, a legjobb fotós...
az évszázad ruhája.
Egy szénsavas vizet!
Mennyire akarja Dietrichet?
Nagyon.
A szerkesztőség készen áll.
Nem igazán aktuális figura,
de az olvasóim szemében még mindig egy ideált képvisel.
Erős nő szexuális vonzerővel, mégis szerény.
Intelligens, provokatív az eleganciája, független.
Ha tényleg akarja őt, több mint öt oldalt kell adnia neki.
- Tízet? - Az egész Vogue-ot.
Az jó lenne.
Saint Laurent jól néz ki. Új szeretője van?
Yves-nek? Mindig.
Nemzeti ikonunk, Yves, nagy szerető, és mi is szeretjük őt.
Egy biztos,
nem francia stílusban rajzol.
A ruhának nem kell unalmasnak lennie.
Ne! Mit keresel itt?
Követtem a szívemet, és megtaláltalak.
Nincs más választásod.
Ha be akarsz jutni, csak a testemen keresztül.
Yves, nem lehetsz itt!
Akkor küldj el!
Ez mérgező.
Csúnya foltot hagy. Tönkreteszi a ruháimat.
Kapsz tőlem szebbeket.
Ne mondd el senkinek!
Nincs semmi köztünk.
Parancsára, hadnagy úr!
A Vogue vezetője könyörgött, hogy kérjek interjút öntől.
Arra gondoltam, hogy önnek kellene szerkesztenie egy egész számot.
Ahogy Fellini tette.
Mit akar?
Nem akarok semmit, asszonyom.
Mit...
remél attól...
hogy elkészíti nekem ezt a ruhát?
Azt akarja, hogy beszéljek magáról?
Szeretném megmutatni, mit tudok.
Ezt remélem.
Kinek akarja megmutatni?
Önnek.
Mindenkinek.
De különösen egy-két embernek.
A kisujjamat nyújtom, és maga...
De rendben.
Maga német háborús gyerek,
aki sikeres lett Párizsban.
Ez megérdemli...
a segítő kezet.
De...
ha beleegyezek a megjelenésbe,
egy dolgot kérek magától.
Ne úgy nézzek ki, mint egy idős nő,
aki Marlene Dietrichnek öltözött.
Méltósággal akarom viselni a nehézségeket.
Én mindennap rejtőzködöm, asszonyom.
Nem ilyen a testem, nem ez a méretem,
és nem 35 éves vagyok.
De ezt mutatom a világnak, mert a világ ezt akarja látni.
Mert ha a valódi énemet látnák, elmennének mellettem.
Nem akarom, hogy méltósággal viselje a nehézségeket.
Ön ne.
Olyan ruhát adok önre, ami nekem tetszik,
és ahogyan ön az egész életét élte.
Merészet.
Bízzon bennem!
Szeretném így tölteni az egész életemet.
Ebben a kis fészekben, semmittevéssel.
Fejezd be a spanglit, és menj!
Ez nem valami kedves.
Bűntudatod van?
Mit számít neki?
Lefeküdtél vele?
Pfuj! Nem.
Tudsz olyanról, akivel lefeküdt?
Azt hittem, nem szeretsz beszélni róla.
Mindig ilyen volt?
Hogy érted?
Húszévesen a Roland nevet használta.
Szégyellte, hogy német.
És soha...
Soha senkivel?
Csak azok érdekelték, akik nem érdeklődtek iránta.
Karl mindig egyedül volt.
Amíg te nem jöttél.
És most az enyém vagy.
- Megőrültél? - Keményebben!
Keményebben?
Marlene?
Fendi.
Megcsúsztam vele.
Szőrme, szőrme és még több szőrme.
Boldog születésnapot!
Előre?
Ez balszerencse.
Mindig ilyenről álmodtam.
Megláttam a Laborie kirakatában, és arra gondoltam,
a világon senkinek nem lenne mersze felvenni, csak neked.
Anya!
Nézd!
Egy igazi burzsoá.
Imádom!
És Yves?
Mi van Yves-vel?
Mit mond rólam?
Honnan tudjam? Nem találkozom vele.
Még nem is beszéltem vele. Talán köszönünk egymásnak,
de engem más nem érdekel.
Nem beszél sokat.
Akarsz velem vacsorázni a születésnapomon?
Anyám nélkül.
- Tényleg? - Igen.
Holnap este, a Dietrich-fotózás után.
Szívesen.
Eljött a nagy nap, kedves Dietrich asszony.
Jó reggelt, Lagerfeld úr!
Francine Crescent, a Vogue főszerkesztője.
Nem én vagyok a főszerkesztő?
Természetesen ön az.
Biztos akartam lenni benne, hogy mindent előkészítettünk önnek.
A világítás, ahogy kérte.
Egy kis szobát is biztosítottunk önnek,
ahol nyugodtan elő tud készülni.
Nos, akkor...
Jöhet a fő darab.
Ez az első verzió. Ha módosításokra van szükség, Anita itt van.
Merész!
Meg akartam szegni a tervezés szabályait.
Ezért a selymet, amit általában a béléshez használunk,
elsődleges anyagként használtam.
Mi tartja egyben ezt a puha anyagot?
Elképesztő!
Varázslat. Ez Anita munkája is.
Egy vékony anyagot használtunk bélésként, hogy egyben tartsuk.
Tehát kívülről egészen könnyű.
Természetesnek tűnik az esése.
De belül a technika diadala.
A selyemnek köszönhetően elegáns és visszafogott,
de egyben merész és szokatlan is.
Ez Marlene Dietrich.
Lagerfeld úr,
válthatnék önnel pár szót?
Természetesen.
Mi a baj?
Mondja el, biztos vagyok benne, hogy meg tudjuk oldani.
Engem kérdez?
Tőlem kérdezi, mi a baj?
Igen, őszintén kérdezem.
De hát ez rémes!
Azt hiszem, ha...
esetleg felpróbálná...
Maga...
színvak,
vagy mi?
Ez rémes!
A piros rémes,
a lila rémes!
A kettő együtt rémes!
De maga mindenáron villogni akart!
Egyértelmű voltam.
Nem lehettem volna egyértelműbb!
Méltóságot kértem magától.
Erre mit csinál nekem?
Bohócjelmezt!
Bátorkodtam önmagamat adni.
Ez az én elképzelésem, ezt kapja, ha divattervezővel dolgoztat.
Nem azért vagyok itt, hogy teljesítsem a kívánságait!
Kinek képzeli magát?
Nem én
öltözöm Karl Lagerfeldbe,
maga öltözteti Marlene Dietrichet!
Egy divattervező?
Mutogassa magát
az újságírók előtt,
de egyet ne felejtsen el!
Egy divattervező...
csak a tükör...
a nő előtt, akit öltöztet.
Maga...
az én tükröm.
Csak akkor létezik...
ha a tükörkép, amit látok,
tetszik nekem.
Szóljon a kollégáinak, hogy pakoljanak össze!
Lagerfeld úr,
nem fogom felvenni
a ruháját.
Isten önnel!
- Hová megy? - Ilyenek a dívák.
Kértem, hogy fizessen, erre azt mondja, nincs pénze.
- Lemondta a fotózást. - Lemondta a fotózást?
Akkor mit csinálunk?
Nem mondhatjuk le az utolsó pillanatban.
Nem az én hibám.
Nem is az enyém.
Elraknád, Anita?
Persze, Karl.
Szép vagy.
Jó estét!
Azt mondtam, szerintem nevetséges színésznő.
Jó estét!
Köszönöm.
- Sziasztok! - Szia!
Köszönöm, hogy eljöttetek.
Mi a baj?
A barátaim. Meg akartam hívni őket.
Úgy volt, hogy kettesben leszünk.
Azt mondtam, anyám nem jön, azt nem, hogy kettesben.
Igen.
- Miért állsz ott? Ülj le! - Jó.
- Szia, Jacques! - Szia!
Üdv!
- Köszönöm. - Hogy s mint?
- Jól, és te? - Jól.
- Üdvözlöm, uram! - Örvendek!
- Egy italt? - Köszönöm.
Szóval te fogod öltöztetni Dietrichet?
Nem a Chanelnél vásárol?
Ki vásárol a Chanelnél most, hogy Coco meghalt? Régimódi.
Nem értem, miért téged kért fel Dietrich.
Nos, a német kapcsolat.
Nem tudta, hogy német vagyok.
Meséltek neki a munkámról. Találkozni akart velem.
És jól megy?
Öröm öltöztetni. Megőrizte az alakját.
Tényleg?
Jacques, jól vagy?
A szeretőd idegesnek tűnik.
Milyen szerető?
Én sosem vagyok szerelmes.
- Tényleg? - Nem.
Vannak szerelmesek itt az asztalnál?
Szerintem ő szerelmes.
- Tényleg? - Egy másik szerelmespár.
Elfelejtettem a cigarettámat.
Ő a kedvese.
- Jó estét! Segíthetek? - Nem, én...
- Kaphatnék egy... - Csak nyugodtan.
Kezded megérteni?
Okos srác vagy, ugye?
Azt hiszed, te irányítasz.
Mindenkit megdugsz.
De csak egy vibrátor vagy felnőtteknek, akik túl sokat dolgoznak.
Kívánsz valamit, Karl?
Nem.
- Ez az! - Gratulálunk!
Boldog születésnapot, Karl!
A kurva életbe!
BOLDOG 40. SZÜLETÉSNAPOT, KÖLYÖK!
A feliratot fordította: Vincze Ágnes