Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ВАНДА САЙКС
Я АРТИСТКА!
Пані та панове, привітайте оплесками
Ванду Сайкс!
Філадельфіє, щиро вам дякую.
Дякую!
Боже мій, я така рада бути тут, Філадельфіє,
фільмувати мій спеціальний випуск.
Мій останній спеціальний випуск був у 2019-му.
Називався «Ненормальна».
Так.
Відтоді у нас була пандемія,
повстання,
Ро проти Вейда відхилили…
Так.
Так, слід було назвати його «Старі добрі часи».
Чорт.
Якого біса, народ?
Віспа, ліхтарниці,
повені в Каліфорнії, замерзлий Техас,
Чорний зад Каньє у футболці «Життя білих важливі»…
Гадаю, я назву цей спеціальний випуск «Ось і Ісус».
Ми пережили пандемію. Якого біса? І коронавірус був страшним,
бо ми не знали, що буде від нього, доки не заражалися.
Я нарешті заразилася. Минуло два роки, і нарешті заразилася. Так.
Знаєте, але мені зробили вакцину, усі вакцини,
тому перші два дні були важкими.
Я була ізольована в гостьовій спальні,
тож моя дружина мене не турбувала.
Діти мене не турбували.
А третього дня я подумала: «Дідько.
А як заразитися довготривалим?
Мені це подобається.
Неначе приділяю час собі».
Чорт, я там просто дрімала, дивилася все, що заманеться.
Моя дружина залишала мої страви біля дверей.
Вона така: «Сонце, чому під дверима рушник?»
Бо я там палю травку, я така…
«Бо не варто вам теж заразитися!
Я про вас усіх дбаю!»
А за кілька днів і вона заразилася. Так.
Так, вона каже: «Сонечко, у мене позитивний результат тесту.
Тож я можу бути на ізоляції з тобою».
Я така: «Нєа.
Твоя зараза свіжа. А я вже от-от здорова.
Ти свіжа».
Вона така: «Це не так працює».
Я сказала: «Ти не знаєш. Ти не Санджей Ґупта.
Волочи свою дупу до нашої спальні».
А потім мій син заразився. Так.
А його сестра-близнючка — ні.
Чому? Бо вона 13-річна дівчинка, і вона не хоче сидіти з нами.
Бачили б ви цю малу,
ходить за 15 метрів попереду нас,
поводиться, наче вона Бейонсе, а ми Destiny's Child.
Ліворуч, ліворуч
Але за дечим із часів локдауна я таки сумую. Так.
Пам'ятаєте, ми нікого не пускали додому?
Нікого не пускали. Нєа. І я сумую за цим,
бо було весело казати білим друзям зайти ззаду.
Це мені подобалося.
«Нєа, Керол, іди через задній.
Не приходь сюди отак.
Іди заднім. Гайда! Крокуй.
Зустрінемося біля вогнища. Уперед».
Багато випивки біля вогнища.
За пандемії було й приємне, так?
З'явилася онлайн-церква.
Обожнюю онлайн-церкву! Хіба це не найкраще?
Та я все одно якимось чином спізнююся. Я не знаю, як.
Треба просто авторизуватися, Вандо. Боже!
Люблю онлайн-церкву.
Хоча недільне причастя почало виходити з-під контролю.
Так, знаєте,
пастор каже:
«Візьміть своє вино або сік». Я така: «Ви сказали вино. Ні слова більше».
Тож я сиділа із чаркою вина
й крекером Ritz.
Так, бо тіло Христа для мене коричневе.
Ісус для мене не чувак із Малібу, не цей білявий, блакитноокий хлопчина. Нєа.
Ні.
Це лише підтримка переваги білих, от і все.
Ви бачили одне з перших зображень Ісуса?
Він схожий на Тедді Пендерграсса.
Оце мій Ісус.
Мій Ісус не з Небраски. Ні, дякую.
Отже, перші пару причасть за коронавірусу все було добре, та до шостого місяця,
йой, та я сиділа з цілим келихом каберне
та з бейглом зі всім.
Я думала: «Якого біса, Вандо? Що ти робиш?
Це смішно».
До кінця служби тарілка із сиром якось пробиралася до мене.
У мене на Біблії круг від келиха вина. Я така: «Гаразд
Треба схаменутися. Мені потрібен нагляд».
У мене є подруга, яка ще не вакцинувалася.
Ні, вона не вакцинується.
Вона сміється з мене. Вона така: «Поглянь на себе.
Не знаєш, що там намішано.
Просто влила собі цю мішанину. Не знаєш, що там».
Я така: «Так, я не знаю.
Якби вони сказали мені, що там, я б усе одно не знала, що там.
Я не вчена, дурепо ти така».
Але сміються з мене.
Кажуть: «Я нічого не вводжу у своє тіло».
Я така: «Ти використовуєш штучний підсолоджувач. Стули пельку».
Я не боялася вакцини,
бо виросла з так званим борцем із комарами.
Так. Я виросла у Вірджинії, у сільській місцевості, і ми мали борця з комарами.
Борці з комарами зараз приїжджають, але вони телефонують вам і залишать запис,
попереджаючи, що вони приїдуть і проведуть процедури,
просять не виходити й не випускати звірят.
Так. Та не тоді. Нєа.
У кінці 60-х вони просто з'являлися.
Так, і ми жили в лісі,
без вуличних ліхтарів, лише ґрунтові дороги.
У бабусі не було сантехніки в домі.
Тож коли з'являвся борець із комарами,
ми були в захваті. Ми неначе в цирк потрапляли.
Розумієте? Інші райони отримували…
Не ми. Ми отримували…
І просто втрачали голови.
Діти, народ, ми кидали все, що робили… «Це борець із комарами!
Так, це він!»
Ми бігли до кінця дороги, щоби привітати борця з комарами,
щоби стати позаду його авто,
аби погратися в тому тумані пестицидів.
«А мене не видно!»
Ми грали в лови, відривалися, як востаннє.
А борець був козлом.
Він не казав: «Діти, забирайтеся звідси!
Ідіть додому. Це отрута!»
Він стріляв у нас, неначе це відеогра.
Той покидьок сповільнювався і підкручував, щоб у нас був густіший туман.
А ми були в захваті.
Бігали в ньому з розкритим ротом.
А коли він їхав з району, ми дякували йому.
«Дякуємо, борцю з комарами! Дякуємо!
Хутчій повертайтеся».
А потім ми йшли додому
з пестицидним паром над нами.
На нас зліталися мухи,
а потім просто гинули.
Тож я не боялася вакцини.
Я одружена, щасливий шлюб.
Одружилася з француженкою. Так, француженка.
Вона біла, і…
І в нас є близнюки: Лукас і Олівія. Їм вже 13.
Вони теж білі. Так.
Подумала, якщо вона виношуватиме, то мають бути схожі на неї.
А ще я подумала: «Гей,
якщо щось піде не так, мені буде легше піти.
Мене наче й не було».
Цей жарт їй не сподобається.
І їй не сподобається, що я написала в заповіті,
що щоби діти отримали гроші,
вони мають юридично змінити свої імена
на Рашад і Лаквіша.
Діти в державній школі, так.
Бо з періоду до садочка вони ходили до французької школи,
бо моя дружина казала: «Отже, я мама, і, знаєш,
діти мають спершу вивчати французьку,
бо це мова матері.
Тож вони мають піти до приватної французької школи, гаразд?»
Я подумала: «Я не проти. Спершу французька».
Мої друзі запитували: «Спершу французька?»
Я думала: «Можете замовкнути? Я знаю, що роблю».
Хай там як, я думала, що діти принесуть домашнє завдання, а я така…
«Ідіть питайте іншу».
Та вже вільно розмовляють, тому дружина…
Коли вчилися в середній школі, вона підійшла до мене й така:
Гаразд, тепер діти вільно розмовляють французькою,
і я думаю, що час їм піти до державної школи.
Ти не проти?»
Я така: «Я більше ніж не проти, бо, дивлячись на ці табелі,
у них завжди будуть шістки.
І судячи з цього, ми не ростимо тут маленького доктора Фаучі.
Думаю, у нас тут пара тіктокерів.
Ось із чим ми маємо справу».
Але ми зробили екскурсію школою, перш ніж прийняти рішення.
Ми пішли оглянути школу. Ми йшли нею,
у них був веселковий прапор і в них був прапор трансгендерів,
були руки довкола світу, що тримають одна одну,
і моя дружина дивилася. Вона така: «Ой!
Це мило. Мені подобається. Гадаю, це відповідає нашим цінностям, і…
це гарне середовище для дітей.
Що скажеш, кохана?»
Я подумала: «Ну, по-перше,
тут заборонено палити.
Громадська будівля. Що коїш?»
Я така: «Не віриться, що ведешся на це.
Вони ж просто повісили це, бо знали, що ми прийдемо.
Якщо зняти цей веселковий прапор,
там плакат Трампа 2024-го».
Але виявилося, що я помилялася.
Це місія школи — інклюзивність. Так.
Мене це сильно зворушило.
Бо я подумала: «Йой, лише уявити, наскільки відрізнялося б моє життя,
якби було так, коли я росла?»
Якби я могла відвідувати таку школу.
Я подумала: «Йой,
я могла уберегти себе від купи непотрібних членів в житті».
Мені не потрібно було стільки членів!
Цей член був не для мене.
Це був член Керол. Це був не мій член.
Бо я знала, я знала.
Я знала ще в третьому класі. Так.
Пам'ятаю, я запала на сестру дівчини мого брата.
Вона була старшою дівчиною, і я пам'ятаю,
як сказала їй: «Я б хотіла бути хлопчиком, і щоби ти була моєю дівчиною».
Так. Мило, правда?
Та сука мене відшила.
Боже мій. Просто розчавила мене!
Вона така: «Не кажи так. Це огидно.
Це гидота. Ти гидотна.
Тобі не подобаються дівчата, тобі подобаються хлопці».
І я така: «Добре.
Я покладу це в коробочку.
Займуся цим, коли будуть гроші на терапію.
Ну давайте тоді член».
Навіть тоді мені знадобилося багато часу.
Я була незайманою до передостаннього курсу коледжу. Так.
І навіть тоді я думала: «Ну покінчімо вже з цим».
І я знайшла найнижчого хлопця
з найменшими рученятами.
Крихітні ручки.
Бо я подумала: «Я не хочу їсти цілу страву».
Я хочу лише гарніру.
Лише гарніру.
І він був милий, тож я почала займатися сексом з хлопцями.
Але знаєте, для мене в цьому не було нічого такого,
але їм наче подобалося.
Думаю, цього було достатньо,
бо моя професія — забавляти.
Я покажу тобі шоу.
Але ці діти знають. Ці діти знають.
У моєї доньки є друг, маленький хлопчик гей Джастін. Так.
Розмовляла з дружиною. Я сказала: «Знаєш,
Олівія запитає нас, чи можна Джастіну на ночівлю.
Що ти думаєш про це?
Вона така: «Ну…
Знаєш, Джастін дуже милий, я люблю його батьків, тож…
Я не проти. А ти?»
Я така: «Так, я не проти».
Я сказала: «Але я поговорю з Джастіном, коли він прийде.
Я скажу: "Джастіне, коли ти зайшов до мого дому,
ти був геєм.
Щиро сподіваюся, геєм і підеш уранці.
Домовилися?
Я не хочу чути про інтерес до бі за сніданком"».
Вони знають.
А люди намагаються повернутися назад.
Флорида.
Заборона «Не кажи гей».
Якого біса?
Теннессі, діти не можуть ходити на драг-шоу.
Наче в цьому й була основна проблема.
Я і не перелічу, скільки драг-шоу я відвідала,
і всі були злі, бо в них закінчилися дитячі крісельця й сидіння для авто.
Та що з ними не так, бляха?
У бібліотеці навіть заборонили годину історії драг-королеви.
Читали книжки дітям і це заборонили.
Сказали: «Чоловік, одягнений як жінка, бентежить дітей».
Ви бачили «Вулицю Сезам»?
Якщо діти не бентежаться через Снафляпагуса,
то й із Руполем розберуться.
Техас.
У Техасі забороняють книжки. Забороняють книжки.
«Ми захищаємо дітей».
Ну якщо справді хочете захистити дітей, забороніть зброю. Ось що вбиває дітей.
А не книги.
Доки
в школу не зайде драг-королева
й до смерті не заб'є вісьмох дітей копією «Убити пересмішника»…
Думаю, ви зосереджуєтеся не на тому.
І ви не захищаєте дітей.
Ви захищаєте гомофобію, ось що ви захищаєте.
А трансфобія просто невтримна.
По всій країні вводять сотні законів,
і здається, усе зводиться до туалетів.
Не хочуть, аби трансжінки ходили до дівчачих убиралень.
Скажу вам дещо. Усі, хто хоч раз бував у дівчачій убиральні, знають,
там немає нічого дівчачого.
Якщо заходите до дівчачої вбиральні, і там чисто,
то краще грати в лотерею, бо вам пощастило.
Я не знаю, що з жінками трапляється, коли ми заходимо до вбиральні.
Наче можна побачити жінку, яка може бути на підборах,
у клятій сукні та тіарі.
Щойно вона переступає поріг жіночої вбиральні, це…
Якого біса?
Кусок відпаде, якщо змиєте за собою, панянки?
Просто змийте, будь ласка!
І це завжди одна кабінка, де двері напіввідчинені.
Туди не можна.
Там щось дуже жахливе.
У черзі завжди є одна жінка, яка не може терпіти, і вона така:
«Пані, у тій хтось є?»
«Щиро прошу.
Насолоджуйся, Ненсі Дрю. Прошу».
І вона така: «Дякую!
Боже!»
Дурепа.
Я зайшла в одну кабінку, і все було чисте,
тільки на підлозі була калюжа сечі.
Подумала: «Що тут, у біса, сталося?»
І я покумекала. Я така: «Я знаю, що. Певно, втратила навички нависання».
Вона, мабуть, нависала,
і коліно її підставило.
«Прокляття!
От чорт.
У мене сеча у взутті.
Прокляття.
Це якась маячня».
Іноді навички нависання можуть бути на рівні,
але наші тіла такі складні,
що, я не знаю, чи це дике волосся, чи що,
але іноді буває, що виходять два потоки.
Один стікає стегном, інший стріляє туди.
Якого…
І ти така намагаєшся поєднати їх: «Гайда, народ!
Гайда.
Гайда, допоможіть, гайда.
Бляха. Чорт забирай, це якесь…
Гаразд, гайд…
Гаразд, гайда».
Дзюриш, як скорпіон, і така: «Це якесь…
Сеча затекла в діру дупці. Це неправильно.
Це неправильно».
А коли здаєшся і кажеш: «Я візьму накладку для сидіння», —
ти йдеш, кладеш накладку на сидіння,
і щойно повертаєшся…
Унітаз змиває і засмоктує накладку!
Ти така: «Чорт, я надзюрю на підлогу. До біса».
Тож я запрошую своїх транссестер до дівчачого туалету.
Прошу.
Може, ви нас чогось навчите.
Ми будемо такі: «Ну ж бо, дівчата!
Постараймося тут.
До нас приєднаються нові учасниці».
Мій син Лукас благав мене про змію.
Так. Роками. Багато років благав про змію. Так.
«Чорна матусю, можна мені змію?»
Так, досі називає мене «чорна матуся», бо він расист.
Я кажу: «Лукасе, ти не отримаєш змії».
Кожне Різдво: «Матусю…» Кожен день народження: «Можна мені змію?»
І я зірвалася. Я така: «Слухай, Лукасе, ти не отримаєш змії!»
А він: «Чому?»
Я сказала: «Ти не будеш настільки білим».
Довелося пояснити йому це.
Я сказала: «Слухай, у тебе чорна матір, гаразд?
Чорні жінки просто не терплять дурниць.
Від них у нас дупа свербить.
Завести змію, принести її додому й назвати улюбленцем?
Це тупо.
Це просто тупо. Знаєш, чого ще не буде?
Екстремальних видів спорту. Забудь про них.
Я не купуватиму тобі велосипеда, аби ти вертівся в повітрі.
Не так треба їздити на велосипеді. Ти цього не робитимеш».
А він такий:
«Тому ти не дозволяєш мені носити шорти, коли холодно?
Саме так, Рашаде. Саме так».
Він такий: «Рашаде?» Я відповіла: «Не хвилюйся, ще дізнаєшся».
Локдаун був важким для мене. Так. Він був важким.
Бо все расове спалахувало, так?
Джордж Флойд, Бріона Тейлор, Ахмад Арбері.
Країна палала.
А я застрягла в будинку з білими.
Й Ахмад Арбері став останньою краплею.
Це зламало мене.
Я була надворі, стояла собі біля вогнища,
уся така засмучена, випивала
у футболці «Я маю значення».
І моя дружина вийшла. Вона підійшла й сказала:
«Сонечко?
Я знаю, що ти засмучена, ну знаєш, через…
Через расизм і все це, розумієш…»
Знаєш, мені прикро, знаєш, що…
Що, знаєш…
Ну знаєш…
Расизм.
Але, знаєш, діти, вони…
Вони трохи хвилюються за тебе.
Запитують: "Чому матуся засмучена?"
Знаєш, може, поговори з ними про…
Ну знаєш…
Про расизм».
Я глянула на неї й сказала:
«Знаєш що, Алекс, може, ти поговори з ними про расизм?
Бо я не можу пояснити того, що роблять зі мною.
Не можу, тож, може, ти поговори з ними?
Та й поговори про перевагу білих
і переконайся, що ми не ростимо «гордого хлопця» в цьому покидьку?
Чому б тобі не зробити це?»
«Я можу приготувати нам млинці».
Вона приготувала млинці.
І вони були смачні.
Але я розумію.
Я розумію.
Бо це незручна тема, так?
Мені набридло пояснювати це їй,
тому я сказала: «Знаєш що? Я почну вказувати на прояви».
Тож ми мали піти в банк, щоби забрати документи.
Моя дружина за кермом, я в авто. Ми під'їхали до банку.
І я помітила, що на стоянці було порожньо,
і я не помітила жодної активності в банку.
Тож вона така: «Іди, знаєш, просто занеси документи в банк
й просто віддай».
Я дивлюся: «Ти впевнена, що він відкритий?»
«Думаю, так.
Знаєш, просто йди й…»
«Я не піду до банку й не робитиму…»
«Але чому?»
«Бо чорні не ходять у банки й не роблять…
Знаєш чому? Бо хтось подзвонить копам і скаже:
"Чорна жінка намагається проникнути в банк.
Вона схожа на Ванду Сайкс"».
Вона не зрозуміла. Вона думала, що це смішно. Так.
Але я розумію, чому. Бо вона робить, що хоче.
Так. Ми були у Франції. Треба було піти в магазин.
Ми переходимо вулицю, чувак зачиняє ворота магазину.
Я кажу: «Сонце, запізнилися». Вона така: «Ні, ти що».
Вона перебігла дорогу…
Я відійшла, бляха, назад
і пішла додому.
Я зараз про Америку.
Але так вона й живе.
Але сталося дещо, після чого вона второпала.
Ми стояли на задньому дворі, і під час локдауну
побудували три нові будинки поруч із нами. Великі будинки.
Моя дружина стояла там,
вона дивилася на будинок, і така…
«Гей, сонечко, я думаю…
Я думаю, це вікно буде проблемою,
бо вони бачать нашу основну ванну.
Мені не подобається це вікно».
Я така: «Сонечко, у нас є чим прикрити вікна, усе гаразд.
Закриємо жалюзі, і все добре».
А коли вона робить…
Ой, це ще не кінець.
Вона не схаменулася.
Так?
І не схаменулася.
За кілька днів я була вдома, задзвонив телефон. Це Алекс.
Думаю: «Чому вона телефонує? Вона вдома».
Я така: «Привіт, усе гаразд?»
«Так. Можеш піти до нашої головної ванни й подивитися у вікно?
Я іду нагору.
Я відкриваю жалюзі.
А вона там, у будинку, що будується.
Вона у вікні. Я така: «Що ти робиш?»
Вона така…
«Я тебе бачу!
Бачиш мене?»
Я така: «Забирайся з того дому!»
«Лише хотіла побачити. Я казала, що це буде проблема».
«Геть із того дому!»
«Гаразд».
Вона прийшла додому. Я палала.
Вона така: «У чому проблема?» Я сказала: «Знаєш, що ти накоїла?»
Я сказала: «Ти зробила те, що зробив Ахмад Арбері.
Будували будинок, йому стало цікаво, пішов глянути».
Я сказала: «Але коли він пішов, його переслідували й убили посеред вулиці.
Якби тебе піймали в тому домі, вони б погналися б
і спитали б, чи хочеш побачити інші дві моделі».
Вона второпала.
Тоді вона второпала.
Вона така: «От чорт».
Так, вона цілком утратила акцент.
Погасила цигарку
й ударила Керол у печінку. Я така: «Чорт!»
Вона второпала. Так.
Вона зрозуміла, що це привілей.
Вона може робити те, що я не можу, без наслідків.
Чорні не можуть бути дивними.
Ми не можемо. Треба відповідати стереотипам.
Якщо не відповідаємо, то це лякає людей.
Наче люди вражені, що Ліззо вміє грати на флейті.
«Ти знала, що Ліззо вміє грати на флейті?»
«Справді?» «Так, на справжній флейті!
Вона навіть не грає дупою, вона просто грає на флейті.
По-класичному».
Не можемо бути дивними. Гляньте на Елайджа Макклейна.
Елайджа Макклейн, чорний юнак з Аврори. Так.
Ішов додому, було холодно, на ньому була курточка.
Він ішов додому й слухав музику.
Махав руками, ішов, слухав музику, ішов додому,
нікого не чіпав.
Хтось викликав поліціянтів.
«Тут чорний дивно поводиться.
Якийсь він підозрілий».
Прибули поліціянти.
Вони допитали його, а Елайджа сказав: «Усе добре.
Я інтроверт, усе добре».
Поліція подумала, що він під наркотиками, тому викликали швидку.
Санітари затримали його, ввели кетамін і цим убили його.
Так, просто за дивацтво.
Поліція намагалася це виправдати.
«На вулиці було холодно. У нього була маленька тонка курточка».
А як щодо тих людей на іграх «Грін-Бей Пекерс»?
Стоять надворі на сніговій горі без футболки
з блоком пінополістиролового сиру на голові?
Оце дивацтво.
Білі постійно коять щось дивне.
Ярмарки Ренесансу, що це, у біса, таке?
Я не розумію.
Знаєте, що було дивно?
Той клятий шаман.
Шостого січня, той бісів шаман.
Напівлюдина, напівкінь, що це, у біса, було?
Його обличчя було пофарбоване в синьо-білий,
у тому клятому прапорі, з рогами на голові й усім таким.
Де він був, чому на нього не викликав поліцію?
«Гей, якийсь дивний покидьок виходить з дому.
Це якесь божевілля».
Де виклик на нього?
Він не мав дістатися і Вашингтона. Мали застрелити його, щойно вийшов з дому.
Позначити й посадити в зоопарк.
Боже мій.
Шосте січня, народ. Овва.
Це було щось… Це було втілення привілеїв білих.
Шосте січня.
Такого я ще не бачила.
Темношкірі дивилися шостого січня такі: «Свята Ваканда, що тут відбувається?
Вони дерлися стінами,
вилазили на стіни Капітолія.
Було схоже на стадо зомбі.
Вони були схожі на стадо зомбі.
Знаєте, неначе їх покусали,
неначе їх укусив Джуліані. Вони були просто заражені.
У них був шалений погляд.
«Ненсі!
Ненсі!»
Знаєте, фарба для волосся стікала з обличчя.
«Ненсі!»
Знаєте, що було поганого в шостому січні?
Гляньте на наших конгресменів.
Вони старі.
Не можна так лякати старих!
Вони змусили старих ховатися.
Знаєте, як це болісно?
Пам'ятаю, коли мені виповнилося 50, я гралася з дітьми в хованки.
Я застрягла під журнальним столиком.
Згодом я подумала: «Чорт, це боляче».
Я почала шуміти.
«Агов, я тут!
Знайдіть мене!»
Я така: «Я більше не гратиму в це».
Не можна ж сказати Чаку Грасслі хутко сховатися.
«Гайда, Чаку, ховаймося. Уперед!»
«Що?
Що ти сказав?
Ховатись, так?»
Слід було сховатися під підборіддям Мітча Макконнелла.
Там би їх точно не знайшли.
Дивіться, як якийсь демократ накинеться на мене, бо висміювала Мітча Макконнелла.
Так.
Це буде, мабуть, Корі Букер абощо,
у своєму пості.
«Ображання інших ніяк не приведе до розв'язання проблеми».
Дратує!
Знаєте, що це станеться, бо коли вони опускаються, ми підіймаємося, правда? Так.
Це маячня. Дістало! Дістало підійматися!
Я хочу опуститися, хочу розважитися!
Бо бути демократом боляче, народ.
Це боля… Неначе тобі щодня натягують труси до голови.
Треба просто терпіти!
Вони вигадують усіляке,
але чому ми повинні бути прикуті до фактів і реальності,
коли вони живуть у якомусь іншому всесвіті,
просто вигадуючи все й уся?
Бо зараз політика — це чисте шоу,
особливо з боку республіканців.
Вони лише творять шоу. Знаєте, як це?
Неначе демократи — це PBS,
а республіканці — це TLC.
Народ, я б дивилася TLC цілодобово!
Це весело.
Що б ви радше дивилися:
«Годину новин PBS»
чи «Доктор Чавун Прищів»?
«Лінія фронту» чи «Я в лікарні через секс»?
«Театр шедеврів» чи «Віза нареченої»?
Навіть демократам важко бути демократами.
Як-от Кірстен Сінема.
Змінила партію. Незалежна. Так.
Вона була на якомусь форумі,
і вона говорила про відмінності між Палатою і Сенатом,
і вона сказала, що Сенат має охолоджувати пристрасті людей,
бо найгірше, що можна зробити, це дати дитині все, чого вона хоче.
Це маячня. Тому вона не має бути при владі.
Якщо вона вважає виборців дітьми, це маячня.
Я не думаю, що просити про податкову реформу
й змушувати мільярдерів платити свою частку, не думаю,
що це по-дитячому.
А діти просять про дурниці.
Знаєте, що мої діти попросили?
Вони запитали мене, чи можуть поснідати перед сном,
аби вони могли поспати довше.
Кажу вам, політика, народ, іноді треба її вимикати.
Треба вимикати, аби захистити своє психічне здоров'я. Так.
Типу… Так.
Довелося вимкнути, бо мене зривало.
Мене зривало. Знаєте, від чого зривало? Від червоних кепок.
До біса Санта-Клауса!
Я бачу червону кепку, а тут уже кулак.
І не знала, що складаю руку в кулак.
Я зрозуміла це, коли була на бранчі, і якийсь хлопець сказав: «Привіт, Вандо!»
Я обернулася, а він у червоній кепці.
Я така: «Що!»
А він такий: «Вибачте, я просто фанат шоу Curb, вибачте».
Я відповіла: «Дякую вам».
І я почувалася нікчемно.
Тож я така: «Я хочу поговорити з цією людиною». Так?
Він стояв у профіль,
тож я підійшла, бачила червону кепку,
він побачив мене й почав повертатися.
І я побачила білий напис на його кепці. Я подумала: «Ну й вилупок стоїть».
У мене знову кулак.
Я підійшла ближче. Він обернувся.
На кепці було написано «Фонд бажань».
Я така: «Гей, чуваче, хочеш сфотографуватися, підписати щось?
Можу й подрочити тобі. Моя ж професія — забавляти!»
Країна така розділена.
Це страх, народ. Це страх.
Тому багато червоних штатів
хочуть заборонити викладання критичної расової теорії в школі. Так.
Десантіс, Марджорі Тейлор Ґрін.
Кажуть, це вчить білих дітей почуватися погано чи соромитися того, що вони білі.
Це нісенітниця.
Бо є білі діти,
які пишаються своїми предками, які маршували з Мартіном Кінгом,
і які були в автобусах із тими «Їздунами свободи».
Вони ризикували життями.
І дивіться, ми тут, у Пенсильванії. Як же квакери?
Квакери — аболіціоністи, вони допомагали Гаррієт Табмен.
Вони ховали рабів у своїх домівках. Ви що?
І не забуваймо про їхні смачні вівсяні пластівці.
Тож я не думаю, що такі люди, як Десантіс, Марджорі Тейлор Ґрін,
Гленн Янкін з мого рідного штату Вірджинія…
Я не думаю, що вони хвилюються,
що критична расова теорія змусить білих дітей соромитися, що вони білі.
Вони бояться, що вона змусить їхніх дітей соромитися батьків.
І ми не можемо об'єднатися, доки не розберемося із привілеями білих.
Це Америка, ми маємо визнати нашу історію і всі ті жахіття, що сталися.
Тільки так зможемо рухатися вперед, бо зараз
Америка — це як жити у фільмі жахів.
Так, це як «Я знаю, що ви скоїли минулого літа».
Але скоріше «Я знаю, що ви скоїли за минулих 400 літ».
Так?
Ніби Америка на такому кемпінгу, проходить собі…
«Агов?
Тут хтось є?»
А потім вистрибує репарація.
«Привіт, Карен!
Бреде».
Репарації!
І знаєте що? Коли заходить мова про репарації,
ми завжди чуємо опір, а аргумент завжди такий:
«Чому я маю платити за те, до чого я не причетний?»
Дехто з вас має трастові фонди.
Ви їх не заробляли.
У декого з вас є будинки й бізнеси, яких ви не будували,
але їх передавали з покоління в покоління у вашій родині.
Прапрапрадідусь залишив щось.
Та ви приймаєте це. Тож
уважайте репарації частиною вашого спадку.
З причепом.
Для прихильників привілеїв білих, я думаю, найбільший страх…
Вони знають, що колись
вони стануть меншістю.
І це лякає, бо вони бачать, як це гівняно.
Ви бачили ті відео.
Бояться, що будемо ставитися до них так,
як вони ставилися до нас. Але це смішно,
бо чорношкірі навіть не думають так.
Ми не розмовляємо про відплату й те,
що ми з ними зробимо.
Ні!
Ну принаймні на минулій зустрічі ми цього не робили.
Думаю, чорні знову й знову демонструють, хто ми такі, так?
Подивіться на вісімку Емануеля,
тих прекрасних чорношкірих, яких розстріляли у власній церкві,
поки вони вивчали Біблію.
І що зробили? За кілька годин після того,
як це сталося, у суді сказали тому хлопцю, прихильнику привілеїв білих,
що йому пробачають.
«Ми вам пробачаємо».
І я знаю, що деякі з вас такі: «Не всі чорношкірі, Вандо.
А як щодо тієї жінки, яка накричала на Джеффрі Дамера?»
Ну так, я її пам'ятаю.
«Я ненавиджу тебе, Джеффрі!» Я це пам'ятаю.
Але годі вам, він з'їв її брата!
Чорношкірі так не думають. Ні.
І плюс, будьмо чесними.
Білі люди були б найгіршими рабами на планеті.
«Щось зап'ястя рознилося сьогодні.
Не думаю, що зможу… Я не зможу…
Це нестерпний біль, я не можу…»
Вони рано йтимуть із полів.
«Агов, ти куди?»
«Квитки на Гаррі Стайлса, агов!»
«Ану повертайся сюди!»
«Мені потрібен ваш керівник».
Тож у мене досі менопауза. Ага.
Екстрені новини.
Просто відбиваюся від припливів.
Але найбільше мене дратує, коли я дивлюся ТБ
і бачу всю цю рекламу для чоловіків.
Завжди полегшують життя чувакам.
Так. І багато з цього я не вважаю проблемою.
Так. Тепер виправляють зігнуті члени. Ви про таке чули?
Бачили рекламу із зігнутою морквиною?
Хто знав, що є така проблема?
Вони виправляють зігнуті члени.
Я кажу: «Пішли ви».
Чхала я на твій кривий член.
Вигнута кісточка на стопі куди важливіша.
Як зігнутий член узагалі потрапив до списку справ?
«Ой, у бідного Пітера член-банан.
Це не смішно, Вандо, це може стати причиною безпліддя і болісного…»
Мені начхати. Начхати.
Мені байдуже до твого кривого, гачкоподібного, зігнутого, члена-банана.
Мені насрати.
У мене тут росте борода, потію на всю постіль щоночі.
Пішов ти зі своїм кривим членом.
Мені начхати, що твій член настільки зігнутий,
що коли ти нагинаєшся, то трахаєш себе в зад.
Мені байдуже!
Байдуже.
Мені байдуже.
Байдуже.
Страждай мовчки, будь ласка.
Я говорила про це з гінекологинею.
Я запитала: «Яке існує лікування?»
Бо я не можу наліпити пластир чи приймати гормони
через тип раку молочної залози, що я мала?
Це не підходить.
Лікарка сказала: «Тепер жінкам дають
мікродози алпразоламу, і це, схоже, допомагає від припливів».
Я сказала: «Це синдром простої істеричної жінки».
Вони кажуть: «Ось, божевільні сучки, може, це вас заспокоїть».
Я цього не прийматиму.
Тому я б хотіла, аби чоловіки…
Добре, я не хотіла б, я молюся,
аби чоловіки трохи переживали менопаузу.
Бо тоді, можливо, знайдуть, що б нам допомогло.
Так?
Якби ж хлопці, скажімо…
Добре, скажімо, одне з ваших яєчок, так?
Скажімо так, одне з ваших яєчок почало б трохи пульсувати.
Аби ви знали, що наближається. Була б наче аура.
А потім раптом воно розбухає,
і, бах! Воно палає. У вас неначе приплив у яєчку! Просто…
І це може бути праве, ліве, ніколи не знаєш.
І таке трапляється шість–сім разів на день.
Просто відчуваєте таке. Бах! І ви такі: «От чорт!
«Горіховий приплив!»
Як би я цього хотіла.
Але їм би полегшили життя.
Мабуть, почали б виготовляти білизну з маленькими вентиляторами абощо.
Або просто робити легальним, аби могли ходити з голими горіхами.
Ви такі: «Боже, горіхи видно!»
«Усе гаразд. У нього зараз певний період.
У нього є записка від лікаря. Дайте чоловіку спокій».
Знаєте станції для годування дітей в аеропорту?
Їх прикриють. Так. Стануть приміщеннями для охолодження куль.
Там будуть чуваки такі…
«Цей сильний. Ой леле.
Ти як там, Піте?»
«Боже, важко. Дуже важко.
Гей, Піте, ти зробив щось зі своїм пенісом?»
«Так, я вирівняв його. Ти помітив?
Він тепер прямий, як стріла».
«Чудовий вигляд».
Побачити б хлопця на засіданні ради.
Знаєте?
«Гаразд, тепер… Оглянемо прибутки за перший квартал.
Якщо подивитись, продажі зросли.
Продажі зросли на 22%, і це…
Це…
Це повністю перевершило нашу ціль, 22%. Тож…
Але якщо дивитися на транспорт,
транспорт сильно підійнявся, і
ми цього не очікували, тож це справді…
Це сильно зменшило наші продажі, тож…
Вибачте, горіховий приплив.
Овва!
Це сильний. Боже мій.
Генку, іди сюди й дуй мені в яйця, будь ласка».
Я нещодавно була у свого лікаря,
у мамолога, бо час замінити груди. Так.
На цих намотала вже забагато кілометрів.
Тож він сказав: «Час їх замінити».
Але він дав мені варіант. Він сказав: «Вандо, вам 59,
і ми можемо поставити ще імпланти,
але ви хочете робити цю операцію ще через 13 чи 14 років?
Ви вже будете не молоді».
Я подумала: «Так…» Сказав: «Я можу
взяти тканину з середнього відділу
й зробити вам гарні груди».
Я така: «По-перше, дякую, що назвали це тканиною.
Дуже професійно з вашого боку».
Але потім я почула бурчання,
і це була Естер.
Для тих, хто не знає Естер,
коли мені виповнилося 40, у мене з'явився цей рулетик жиру.
Він нікуди не дінеться, тому я назвала його. Це Естер.
Естер любить хліб, алкоголь і чизкейк.
Це все, чого вона хоче.
«Де моя випивка!
Я хочу чизкейк!»
Тож я почула, як Естер буркоче, і вона така:
«Що він сказав?»
Я така: «Естер, він не говорить з тобою».
Я сказала лікарю: «Напишіть мені на пошту».
Я сказала: «Напишіть мені, бо Естер не вміє читати.
Надішліть мені деталі».
Тож, думаю, я зроблю це, це логічно.
Але потім я розхвилювалася, бо в мене постійно виникають ці думки:
«А якщо я візьму Естер і перенесу її сюди,
і вона спробує задушити мене до смерті уві сні?»
Знаєте, Естер така: «Я тебе ненавиджу!
Тут нічого їсти. Ненавиджу тебе!»
Або якщо вона засумує за домівкою і проповзе назад?
І в мене будуть довгі, обвислі цицьки?
Естер просто присідатиме тут.
Намагаючись повернутися.
«Я повернулася, лялю!» Щось таке.
Але, думаю, я це зроблю. Так.
Бо, розумієте… Так!
Я не хочу бути у свої сімдесят…
Ви дивитеся онлайн-церкву,
а пастор такий:
«Прихожани, помолімося за сестру Сайкс.
У вівторок ставить собі нові цицьки».
Я вдячна, що в мене хороші лікарі. Так.
Вони хороші.
Це важливо, розумієте?
Хоча мені довелося змінити гінекологиню, бо моя попередня гінекологиня…
Ще те базікало.
Просто забагато патякала.
Я не проти поговорити перед початком огляду.
Та щойно я вилажу на крісло,
ти маєш заткнути пельку.
Іноді на оглядах перевіряють передню і задню частини.
Просто йдеш. Ти знаєш, що зробила.
Забирайся звідси. Навіть не дивися на мене!
Але ця лікарка була занадто балакучою.
Вона розмовляла, наче ми подружки.
Я заходила туди, я вже в кріслі, і вона така:
«Вандо, знаєш, недавно відкрився грецький ресторан на розі.
Може, якщо в тебе є час, ми могли би пообідати».
Я така: «Ця сучка справді говорить про хумус?»
І в мене виникли думки. Я подумала:
«Я змушу її почуватися так само незручно, як і мені».
Якось вона почала говорити, а я просто взяла
й прибрала її чілку векликим пальцем ноги.
«Гей, дівчинко.
Як тобі трансляція?»
Гей, Філадельфіє, щиро вам дякую!
Я люблю вас!
Дякую!
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський