Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JA SAM ZABAVLJAČICA!
Dame i gospodo, zaplješćite
Wandi Sykes!
Philadelphia! Hvala najljepša!
Hvala vam!
Ajme, presretna sam što sam ovdje, u Philadelphiji,
i snimam posebni nastup.
Posljednji sam snimila 2019.
Zvao se Ne normalno.
Da.
Odonda smo imali pandemiju,
pobunu,
poništena je presuda u slučaju Roe protiv Wadea…
Da.
Taj sam nastup trebala nazvati Dobra stara vremena.
Čovječe!
Koji kurac, ljudi?!
Majmunske boginje, štetni kukci,
poplava u Kaliforniji, zaleđen Teksas…
Crnac Kanye u majici „Životi bijelaca su bitni”…
Mislim da ću ovaj nastup nazvati Isus dolazi!
Preživjeli smo pandemiju. Koji kurac?!
COVID je bio jeziv
jer nismo znali kako će djelovati na nas dok se nismo zarazili.
Na kraju sam se zarazila. Trebale su mi dvije godine, ali jesam.
Ali cijepila sam se, objema dozama,
pa su mi prva dva dana bila malo teška.
U samoizolaciji sam u gostinskoj sobi,
pa mi supruga ne može dodijavati.
Djeca mi ne mogu dodijavati.
Treći dan rekoh: „Oho!
Kako da dobijem onaj dugi COVID?
Ovo mi odgovara.
Mogu se posvetiti sebi.”
Samo sam drijemala i gledala što sam god htjela.
Supruga mi je ostavljala hranu pred vratima.
Govorila je: „Mala, zašto je ispod vrata ručnik?”
Zato što pušim travu u sobi.
„Ne smijete se zaraziti!
Mislim na vas!”
Nekoliko dana poslije ona se zarazila.
Kaže mi: „Mala, test mi je pozitivan.
Pa se mogu izolirati s tobom.”
Rekoh: „Malo sutra!
Tvoje je svježe. Ja sam pri kraju.
Ti si opasna.”
A ona će: „Ne ide to tako.”
Rekoh: „Ne znaš ti. Nisi doktorica.
Tornjaj se natrag u spavaću sobu!”
Onda se moj sin zarazio.
A njegova sestra blizanka nije.
Zašto? Jer je 13-godišnjakinja i bježi od nas kao vrag od tamjana.
Da je samo vidite!
Hoda 15 metara ispred nas!
Drži se kao da je Beyoncé, a mi smo Destiny's Child!
Ali lockdown mi nedostaje zbog nekih stvari. Zaista.
Sjećate se kako nismo nikoga puštali u kuću?
Nitko nije smio ući u kuću. To mi fali
jer sam rado slala bijelce na stražnji ulaz.
Obožavala sam to.
„Ne, Carol, izvoli na stražnji ulaz!
Znaš da mi ne smiješ tako dolaziti.
Izvoli na stražnji ulaz! Hajde!
Vidimo se kod ognjišta. Hajde, crta!”
Puno smo pili uz ognjište.
Iz pandemije su proizašle i neke dobre stvari.
Sad imamo crkvu na internetu.
Obožavam internetsku crkvu! Zar nije genijalna?
Ali ipak nekako zakasnim. Ne znam kako.
Samo se trebaš prijaviti, Wanda! Kriste!
Volim internetsku crkvu.
Doduše, zanijela sam se na nedjeljnoj službi.
Da, znate,
pastor bi rekao:
„Uzmite vino ili sok.”
Rekoh: „Rekao si ‘vino’. Nema mijenjanja!”
I tako sam sjedila s čašicom vina
i krekerom Ritz.
Da, jer je meni tijelo Kristovo smeđe.
Ne prihvaćam kalifornijskog Isusa, plavokosog i plavookog.
Ne.
Time se samo promiče bjelačka nadmoć.
Jeste vidjeli onaj rani crtež Isusa?
Izgleda baš kao Teddy Pendergrass.
To je moj Isus.
Ne zanima me Isus iz Nebraske. Ne, hvala.
Prvih nekoliko pričesti u vrijeme COVID-a bila sam dobro, ali do šestog mjeseca
sjedila sam s punom čašom Caberneta…
I raskošnim pecivom.
Rekoh: „Koji ti je vrag, Wanda? Što radiš?
Ovo je suludo!”
Do kraja službe pojavila bi se i plata sa sirom.
Na Bibliji mi je ostao trag vinske čaše. Rekoh: „Dobro…
Moram se vratiti u zgradu. Trebam nadzor.”
Jedna moja prijateljica još se nije cijepila.
Ne želi se cijepiti.
A ona ismijava mene. Govori: „Što je tebi?
Ne znaš što je u tom čudu.
Ubrizgali su ti ga u ruku. Ne znaš što je u njemu.”
Rekoh: „Da, ne znam.
I da mi kažu što je u njemu, svejedno ne bih znala što je u njemu.
Nisam znanstvenica, bleso!”
Ismijavaju me.
Govore: „Ja u svoje tijelo ne unosim bilo što.”
Odgovorim: „Rabiš umjetni zaslađivač. Začepi, jebote!”
Nisam se bojala cjepiva
jer sam odrasla s nečim što se zove zaprašivanje komaraca.
Odrasla sam u Virdžiniji, na selu, i kod nas su zaprašivali komarce.
I danas ih zaprašuju,
ali nazovu vas i ostave poruku
da će doći zaprašiti vaše područje,
da ostanete u kući i uvedete ljubimce unutra.
Nekoć to nisu radili.
Potkraj 1960-ih samo bi se pojavili.
A mi smo živjeli duboko u šumi.
Nije bilo ulične rasvjete, samo makadamska cesta.
Baka u kući nije imala tekuću vodu.
Kad su dolazili zaprašiti komarce,
veselili smo se, kao da dolazi cirkus.
Kužite? U drugim se naseljima čulo…
Kod nas ne. Mi smo slušali ovo.
I bili smo izvan sebe od sreće.
Mi klinci prekinuli bismo igru…
„Zaprašuju komarce!”
„Da, zaprašuju!”
Trčali bismo do kraja ceste, ususret liku koji zaprašuje,
stali bismo iza njegova kamiona
i igrali se u oblaku pesticida.
„Ne vidiš me!”
Igrali smo se lovice, uživali do daske.
A prašitelj je bio seronja.
Umjesto da kaže: „Brišite, klinci!
Idite unutra! Ovo je otrov!”,
prskao bi nas kao u videoigri!
Taj bi seronja usporio i pojačao snagu, tako da nastane još veći oblak!
A mi smo uživali.
Trčali razjapljenih usta.
Dok je odlazio iz naselja, zahvaljivali smo mu.
„Hvala, prašitelju! Hvala!
Dođi nam brzo opet! Može?”
I onda bismo išli kući,
a pesticid bi isparavao iz nas.
Muhe bi slijetale na nas
i krepavale.
Zato se nisam bojala cjepiva.
U sretnom sam braku.
S Francuskinjom. Da, Francuskinja je.
I bjelkinja je.
Imamo blizance Lucasa i Oliviju. Sad imaju 13 godina.
I oni su bijelci. Da, eto.
Budući da ih je ona nosila, smatrala sam da trebaju biti poput nje.
I mislila sam: „Hej,
ako brak propadne, bit će mi lakše otići.”
Kao da i nisam bila ondje.
Neće joj se svidjeti ta šala.
I neće joj se svidjeti što sam u oporuku stavila
da, ako djeca žele naslijediti novac,
moraju službeno promijeniti imena
u Rashad i Laquisha.
Djeca sad idu u državnu školu.
Isprva su išli u francusku školu.
Jer je moja žena govorila: „Ja sam majka
i djeca moraju najprije naučiti francuski,
majčin materinski jezik.
Pa moraju ići u privatnu francusku školu.”
Rekoh: „Može. Najprije francuski, da.”
Prijatelji su rekli: „Francuski?”
Rekoh: „Začepite. Znam što radim.”
Kad mi djeca dođu da im pomognem sa zadaćom, samo ću reći…
„Idite drugoj majci.”
Ali sada tečno govore, pa moja žena…
Kad su došli u više razrede osnovne škole, rekla je:
„Djeca sada tečno govore francuski
i vrijeme je da prijeđu u državnu školu.
Slažeš li se?”
Rekoh: „O, itekako!
S obzirom na ove ocjene,
bolje da trojke dobivaju besplatno.
Sudeći prema ovim ocjenama, ne podižemo znanstvenike.
Podižemo obožavatelje TikToka.
S takvima imamo posla.”
Ali posjetile smo školu prije negoli smo se odlučile.
Išle smo je provjeriti. Hodale smo školom
i vidjele razvijenu zastavu s duginim bojama,
zastavu transrodnih osoba,
spojene ruke oko svijeta…
I moja se supruga oduševila.
„Ovo je lijepo. Sviđa mi se. Odgovara našim vrijednostima.
Ovo je dobro okruženje za djecu.
Što ti misliš, mala?”
Rekoh: „Kao prvo,
znaš da ovdje ne smiješ pušiti.
Ovo je državna ustanova. Što izvodiš?
I ne mogu vjerovati da padaš na ovo.
Znaš da su to izvjesili jer su znali da dolazimo.
Skineš li zastavu s duginim bojama,
ispod nje ćeš naći Trumpov izborni plakat.”
Ali prevarila sam se.
Ta se škola zalaže za uključivost.
I to me zaista dirnulo.
Razmišljala sam o tome koliko bi moj život bio drukčiji
da je bilo tako kad sam ja rasla.
Da sam mogla ići u takvu školu.
Mislila sam: „Čovječe,
mogla sam izbjeći puno nepotrebnih kuraca.”
Nisam trebala tolike kurce!
Ti kurci nisu bili za mene.
Kurci su bili za Carol, ne za mene.
Jer sam znala.
U trećem sam razredu znala.
Bila sam se zatreskala u sestru bratove djevojke.
Bila je starija i sjećam se da sam joj rekla:
„Da sam barem dečko, pa da mi možeš biti cura!”
Da. Slatko, zar ne?
Kuja me otpilila!
Ajme!
Zgazila me!
Rekla je: „Ne govori to. To je odvratno!
To je odurno. Ti si odurna.
Ne sviđaju ti se cure nego dečki. Dečki!”
Rekoh: „Pa dobro…
Očito ću to potisnuti.
Bavit ću se time kad budem imala za terapiju.
Kurca daj!”
Čak mi je i za to puno trebalo.
Bila sam djevica do treće godine faksa.
Čak sam i tada mislila: „Daj da to napokon obavim!”
Našla sam najnižeg frajera,
s najmanjim šakama kojeg sam mogla naći.
Rukicama.
Jer nisam željela cijeli obrok.
Samo sam htjela ono na vrhu.
Samo vrh.
Bio je drag. I onda sam se počela seksati s frajerima.
Meni to nikad nije sjelo,
ali činilo se da oni uživaju.
I valjda mi je to bilo dovoljno
jer sam zabavljačica.
Uvijek dobijete predstavu.
Ali ovi klinci znaju. Oni znaju.
Moja kći ima prijatelja, maloga gej dečka Justina.
Razgovarala sam sa suprugom.
„Olivia će nas moliti da Justin prespava kod nas.
Što misliš o tome?”
A ona će: „Pa…
Znaš, Justin est très gentil
i sviđaju mi se njegovi roditelji, pa…
Da, ne smeta mi. A tebi?”
Rekoh: „Ni meni ne smeta.
Ali razgovarat ću s Justinom kada dođe.
Reći ću mu: ‘Justine, kad si ušao u moj dom,
bio si gej.
Bolje ti je i da takav ujutro izađeš.
Jasno?
Ne želim za doručkom čuti da si možda bipsić.’”
Današnji klinci znaju.
A neki pokušavaju ići unatrag.
Na Floridi.
„Nema gej tema!”
Koji vrag?!
U Tennesseeju klinci ne smiju ići na nastupe drag umjetnika.
Kao da su ikad išli!
Ja sam bila na bezbroj nastupa drag umjetnika
i svi se uvijek žale da nema dovoljno dječjih stolica.
Koji im je kurac?!
U knjižnici su zabranili da drag kraljice djeci čitaju priče.
Čitale su djeci knjige i zabranili su to.
Rekli su: „Muškarac odjeven kao žena zbunjuje djecu.”
Niste gledali Ulicu Sezam?
Ako djeca mogu provariti Snuffleupagusa,
mogu podnijeti RuPaula.
Teksas.
U Teksasu zabranjuju knjige. Zabranjuju knjige!
„Štitimo djecu.”
Ako zaista želite štititi djecu,
zabranite oružje jer ono ubija djecu.
Ne knjige.
Mislim…
Dok drag kraljica ne uđe u školu
i ne zatuče osmero djece knjigom Ubiti pticu rugalicu…
Uzrujavate se zbog pogrešne stvari.
I ne štitite djecu.
Štitite homofobiju. Eto što štitite!
A transfobija je uzela maha.
Diljem zemlje niču stotine prijedloga zakona,
a čini se da se svi svode na zahode.
Baš ne žele da trans žene idu u ženski zahod!
Samo da se zna, tko je god bio u ženskom zahodu
zna da ondje nema ničega damskog.
Ako uđete u javni ženski zahod i čist je,
uplatite lutriju jer imate sreće.
Ne znam koji se kurac dogodi ženama kad uđu u zahod.
Recimo da vidite ženu u štiklama,
večernjoj haljini i s tijarom.
Čim prijeđe prag ženskog zahoda…
Koji kurac?!
Bi li vas ubilo da pustite vodu, dame?
Samo pustite vodu, molim vas!
I uvijek postoji jedna kabina na kojoj su vrata blago odškrinuta.
Ne ulazite onamo.
Ondje je nešto jezivo.
A uvijek u redu stoji neka žena koja ne može čekati.
„Dame, ide li tko u ovu?”
„Samo izvolite.
Uživajte, detektivko. Samo naprijed!”
A ona će: „Hvala!
Isuse!”
Blesača.
Ušla sam u jednu kabinu i sve je bilo čisto,
osim što je na podu bila lokva mokraće.
Rekoh: „Što se ovdje dogodilo?”
Razmislila sam i shvatila. „Znam što.
Vjerojatno nije mogla čučati u zraku.”
Vjerojatno je čučala nad školjkom
i koljeno ju je izdalo.
„Kvragu!
Sranje!
Otišlo mi je u cipelu!
Kvragu!
Kakav zajeb!”
Katkad vješto čučite u zraku,
ali naša su tijela toliko kompleksna da,
ne znam je li to zbog neobuzdanih dlaka ili čega,
katkad počnete pišati i izađu dva mlaza.
Jedan ide niz bedro, drugi šiklja onamo.
Ono, koji…
I onda ih pokušate spojiti. „Dajte!
Dajte!
Dajte, surađujte! Dajte!
Sranje. Ovo je baš…
Dobro, daj…
Hajde!”
Pišaš kao škorpion i misliš: „Ovo je…
Pišalina mi je otišla u šupčić. Nije fer.
Nije u redu.”
Onda odustaneš i kažeš: „Ma sjest ću na dasku”,
prekriješ dasku papirom
i čim se okreneš…
školjka se počne ispirati i odvuče ti papir s daske!
I kažeš: „Ma pišat ću po podu. Jebeš ovo!”
Stoga se ja veselim trans sestrama u ženskom zahodu.
Molim vas.
Možda se zbog vas popravimo.
Govorit ćemo: „Dajte, dame!
Popravimo se.
Dolaze nam nove članice, dajte!”
Moj sin Lucas preklinje me da mu kupim zmiju.
Da, godinama. Godinama želi zmiju.
„Mamkinjo, mogu li dobiti zmiju?”
Da, još me zovu „mamkinja” jer su rasisti.
Kažem: „Lucase, nećeš dobiti zmiju.”
Svakog Božića: „Mama…” Za svaki rođendan: „Ja bih zmiju.”
Napokon sam pukla. „Gle, Lucase, nećeš dobiti zmiju!”
Pita me zašto.
„Jer ne želim da budeš toliki bijelac.”
Morala sam mu objasniti.
„Gle, stari, majka ti je Crnkinja.
Crnkinje ne toleriraju gluposti.
Guzica nas od njih svrbi.
Donio bi zmiju u kuću i nazivao je ljubimcem?
To je glupost.
Teška glupost! Znaš što još ne dolazi u obzir?
Ekstremni sportovi. Zaboravi ih.
Neću ti kupiti bicikl da bi radio krugove u zraku.
Bicikl se ne treba tako voziti. Nećeš to raditi.”
A on će meni:
„Zato mi ne dopuštaš da nosim kratke hlače kad je hladno?”
„Točno, Rashade. Točno tako.”
On će: „Rashad?” Rekoh: „Bez brige, saznat ćeš.”
Lockdown mi je teško pao. Zaista. Bilo mi je teško.
Rasizam je zbilja uzeo maha.
George Floyd, Breonna Taylor, Ahmaud Arbery.
Zemlja se zapalila.
A ja zatočena u kući s bijelcima!
Ahmaud Arbery bio je zadnja kap.
To me slomilo.
Bila sam vani, pokraj ognjišta,
uzrujana, pila sam,
nosila majicu „Ja sam bitna”…
Moja žena izađe. Priđe mi i kaže:
„Mala?
Znam da si uzrujana zbog…
Zbog sveg tog rasizma i, znaš…
Žao mi je, znaš, što…
Što…
Znaš…
Rasizam.
Ali, znaš, djeca su…
Malo su zabrinuta za tebe.
Pitaju zašto je mamkinja uzrujana.
Možda bi mogla razgovarati s njima o…
Znaš…
Rasizmu.”
Pogledam je, kažem:
„Alex, zašto ti ne razgovaraš s njima o rasizmu?
Jer ja ne mogu objasniti ono što se meni radi.
Ne mogu to objasniti. Pa ti razgovaraj s njima.
Idi im pričati o bjelačkoj nadmoći
i pobrini se da ne podignemo rasista.
Idi i razgovaraj s njima.”
„Ili nam mogu ispeći palačinke.”
Ispekla je palačinke.
I bile su divne.
Ali kužim ja to.
Kužim.
Neugodna je to tema.
Dosadilo mi je objašnjavati joj
pa sam joj odlučila pokazivati primjere.
Morale smo odnijeti nekakve dokumente u banku.
Moja žena vozi, ja sam u autu.
Dođemo do banke.
Primijetim da je parkiralište prazno
i ne vidim u banci nikakvu aktivnost.
Ona kaže: „Odnesi papire u banku
i predaj ih.”
A ja gledam. „Je li sigurno otvorena?”
„Mislim da jest.
Samo idi i…”
„Neću doći do banke i…”
„Ali zašto?”
„Jer Crnci ne smiju doći do banke i…
Znaš zašto? Zato što će netko nazvati murju i reći:
‘Neka Crnkinja pokušava provaliti u banku.
Izgleda kao Wanda Sykes.’”
Nije shvatila. Smatrala je to besmislicama.
Ali razumijem zašto. Jer ona radi što god poželi.
Bile smo u Francuskoj. Morale smo ići u dućan.
Prelazimo ulicu, a lik spušta roletu na dućanu.
Kažem: „Zakasnile smo.”
A ona: „Ne, nismo.”
Otrčala je preko ceste…
Ja sam ubacila u rikverc
i otišla kući.
I to u Ameriku.
Ali ona je takva, vrckasta.
A onda joj je nešto otvorilo oči.
Stajale smo u stražnjem dvorištu. Tijekom lockdowna
pokraj nas su gradili tri nove kuće. Kućerine.
Moja žena stoji straga,
gleda u kuću i kaže:
„Hej, mala, mislim…
Mislim da će onaj prozor biti problem
jer nam vide u kupaonicu.
Ne sviđa mi se taj prozor.”
Rekoh: „Imamo žaluzine, u redu je.
Samo ćemo ih spustiti, nema frke.”
Kad ona tako reagira…
Nije gotovo.
Neće odustati.
Je l' da?
I nije odustala.
Nekoliko dana poslije ja sam doma i zazvoni telefon. Alex.
Zapitam se zašto me zove. Doma je.
Pitam: „Mala, sve u redu?”
„Da. Možeš li otići u našu kupaonicu i pogledati kroz prozor?”
Odem ja gore.
Podignem žaluzine.
Eno nje u kući koja se gradi!
Stoji na prozoru. Pitam što radi.
A ona će: „Juhu!
Vidim te!
A ti mene?”
Rekoh: „Izlazi iz te kuće!”
„Htjela sam vidjeti. Rekla sam da će biti problem.”
„Izlazi iz te kuće!”
„Dobro, dobro.”
Dođe kući. Ja sam bijesna.
Pita što me muči. Rekoh: „Znaš li što si učinila?
Upravo ono što je učinio Ahmaud Arbery!
Kuća se gradila, on je bio znatiželjan i ušao je.
Kad je izašao, pojurili su za njim
i ubili ga nasred ulice!
Da su tebe zatekli u kući, pojurili bi za tobom
da te pitaju želiš li pogledati druge dvije.”
Shvatila je.
Tada je shvatila.
Rekla je: „Sranje!”
Da, izgubila je naglasak.
Ugasila je cigaretu…
i udarila Carol u jetru. Rekoh: „Ajme!”
Shvatila je. Da.
Shvatila je da je privilegirana.
Ona može raditi što ja ne mogu.
I neće snositi posljedice.
Crnci ne smiju biti čudni.
Ne smijemo. Moramo odgovarati stereotipu.
Odstupamo li od njega, ljudi se uspaniče.
Tako su ljudi bili zaprepašteni što Lizzo zna svirati flautu.
„Jeste znali da Lizzo zna svirati flautu?”
„Zbilja?” „Da, pravu flautu!”
„Čak je ne svira šupkom. Zbilja svira flautu!
Klasičnu.”
Ne smijete biti čudni.
Npr. Elijah McClain.
Elijah McClain, mladi Crnac iz Aurore.
Išao je kući, vani je bilo hladno, imao je jaknicu.
Išao je kući i slušao glazbu.
Mahao je rukama, hodao, slušao glazbu, išao kući, gledao svoje posle.
Netko je pozvao murju.
„Neki se Crnac čudno ponaša.
Izgleda sumnjivo.”
Dođu murjaci.
Ispituju ga, Elijah im govori: „Dobro sam.
Introvertiran sam, dobro sam.”
Murjaci pomisle da je uzeo drogu pa pozovu Hitnu.
Medicinski tehničari ga drže, našopaju ga ketaminom i ubiju.
Da, samo zato što je čudan.
Murjaci su to pokušali opravdati.
„Pa, vani je bilo hladno, a on je imao laganu jaknicu.”
A što je s navijačima na utakmicama američkog nogometa?
Stoje vani na snijegu, bez majica,
s komadom sira od stiropora na glavi.
To je čudno.
Bijelci stalno rade čudne stvari.
Renesansni sajmovi. Koji je to kurac?!
Ja to ne kužim.
Znate što je bilo čudno?
Onaj jebeni šaman!
Onaj idiotski šaman 6. siječnja.
Polučovjek-polukonj. Koji je to bio kurac?
Lice mu je bilo obojeno u plavo i bijelo,
nosio je jebenu zastavu, imao jebenu kapu s rogovima.
Zašto nitko nije zbog njega zvao murju?
„Hej, neki čudak izlazi iz kuće.
Izgleda poremećeno.”
Zašto tog tipa nisu prijavili?
Nije trebao ni stići u Washington. Trebali su ga pred kućom nastrijeliti.
Zatvoriti ga u zoološki vrt.
Ajme meni!
Šesti siječnja, ljudi.
To je bilo oličenje bjelačke privilegiranosti.
Oličenje bjelačke privilegiranosti.
Šesti siječnja.
Nikad nisam vidjela takvo što.
Crnci su 6. siječnja mislili:
„Što se događa, tako ti Wakande zauvijek?”
Penjali su se preko zidova,
preskakali su zidove Capitola.
Izgledali su kao čopor zombija.
Kao čopor zombija, čovječe!
Kao da ih je netko ugrizao.
Kao da ih je sve Giuliani ugrizao. Bili su zaraženi.
Imali su luđački pogled u očima.
„Nancy!”
Boja za kosu cijedi im se niz lice.
„Nancy!”
Znate zašto je 6. siječnja osobito bio loš?
Pogledajte naše kongresnike.
Stari su.
Ne smijete tako plašiti starce!
Starci su se morali sakriti.
Znate koliko je to bolno?
Kad sam napunila 50 godina, igrala sam se skrivača s djecom.
Ležala sam ispod stolića.
Nakon nekog vremena počelo me boljeti.
Počela sam bučiti.
„Hej, ovdje sam!
Dođite me pronaći!
Neću se više ovoga igrati.”
Ne možete Chucku Grassleyju reći da brzo zbriše.
„Chuck, moramo se sakriti!”
„Molim?
Što reče?
Moramo se sakriti, ha?”
Trebali su se sakriti u podbradak Mitcha McConnella.
Ondje ih nikad ne bi pronašli.
Sad će me neki demokrat napasti što ismijavam McConnellov podbradak.
Vjerojatno Cory Booker.
Raspalit će po Instagramu.
„Ismijavanje podbradaka ne potiče zajedništvo.”
Iritantno!
Znate da će biti tako jer se mi „ne smijemo spuštati na njihovu razinu”.
To je sranje! Sita sam toga! Sita sam pomirljivosti!
Želim se spustiti i zabaviti se!
Bolno je biti demokrat.
Bolno. Kao da vam svaki jebeni dan navlače gaće preko glave.
Morate trpjeti!
Oni svašta izmišljaju.
Zašto se mi moramo držati činjenica i stvarnosti,
kad oni žive u paralelnom svemiru
i izmišljaju?
Politika je sada puka zabava,
osobito kod republikanaca.
Oni su obični zabavljači. Znate kako je to?
Kao da su demokrati kanal PBS,
a republikanci TLC.
Mogla bih cijeli dan gledati TLC!
Zabavno je!
Što biste radije gledali?
Vijesti na PBS-u
ili Ubojicu bubuljica?
Okrugli stol ili Zbog seksa na Hitnoj?
Kazališna remek-djela ili 90 dana zaruka?
Čak je i zbog demokrata teško biti demokrat.
Npr. senatorica Kyrsten Sinema.
Sad više nije u stranci. Nezavisna je.
Bila je na nekom forumu
i govorila o razlikama između Zastupničkog doma i Senata.
Rekla je da Senat mora smirivati strasti
jer je najgore dati djetetu sve što poželi.
To je sranje. Zato ne treba biti senatorica.
Ako birače doživljava kao djecu, to je sranje!
Mislim da zahtjevi za poreznu reformu
i da milijarderi pošteno plaćaju svoj dio
nisu djetinjasti.
A klinci traže gluposti.
Znate što su me moji tražili?
Pitali su mogu li doručkovati prije odlaska u krevet,
da ujutro mogu dulje spavati.
Katkad moraš isključiti politiku.
Moraš je isključiti da sačuvaš zdrav razum.
Recimo… Da.
Isključila sam je jer mi je otvarala rane.
Znate na što bih podivljala? Na Trumpove crvene kape.
Jebeš Djeda Mraza!
Kad vidim crvenu šiltericu, stisnem šaku.
Nisam ni znala da stišćem šaku.
Shvatila sam kad mi je na brunchu netko doviknuo: „Hej, Wanda!”
Okrenula sam se i imao je crvenu šiltericu.
Rekoh: „Što je?!”
A on će: „Pardon, samo obožavam Bez oduševljenja, molim.”
Rekoh: „Dobro, hvala.”
Osjećala sam se kao govno.
Pa sam odlučila razgovarati s tim tipom.
On stoji bočno.
Prilazim mu, gledam crvenu kapu.
Počne se okretati prema meni.
Ugledam bijela slova na kapi i smjesta popizdim.
I stisnem šaku.
Približim mu se. On se okrene.
Na kapi piše: „Zaklada za bolesnu djecu.”
Rekoh: „Čuj, želiš li fotku ili autogram?
Možda drkicu? Ja sam zabavljačica!”
Ova je zemlja strašno podijeljena.
Zbog straha. Straha.
Zato tolike republikanske države
žele zabraniti kritičku rasnu teoriju u školi.
DeSantis, Marjorie Taylor Greene…
Tvrde da potiče malene bijelce da se loše osjećaju ili srame što su bijelci.
To je besmislica.
Jer ima malenih bijelaca
koji su ponosni na djeda i baku koji su bili u povorci uz dr. Kinga
i koji su bili u autobusima Vožnje slobode.
Ugrozili su svoje živote.
Ovdje smo u Pennsylvaniji. Što je s kvekerima?
Kvekeri su abolicionisti i pomagali su Harriet Tubman.
Skrivali su robove u svojim domovima. Dajte!
A ne zaboravimo ni njihovu slasnu kašu.
Mislim da se osobe poput DeSantisa, Marjorie Taylor Greene
i Glenna Youngkina iz moje rodne države Virdžinije
ne boje da će se zbog kritičke rasne teorije djeca sramiti što su bijelci.
Boje se da će se njihova djeca sramiti njih.
A ne možemo se pomiriti
dok se ne riješimo bjelačke nadmoći.
Ameriko, moramo se suočiti s prošlošću i svim grozotama koje su se dogodile.
Jedino tako možemo napredovati jer je trenutačno
Amerika nalik na horor-film.
Da, kao Znam što si radila prošlog ljeta.
Ali više kao Znam što si radila prošlih 400 ljeta.
Zar ne?
Kao da je Amerika u onom kampu, hoda kroz njega…
„Ima li koga?
Je li netko tu?”
A onda te zaskoče reparacije.
„Bok, Karen!
Brade.”
Reparacije.
Kad god se spomenu reparacije,
uvijek čujemo protivljenje i argument je uvijek jednak:
„Zašto bih plaćao za nešto s čime nisam imao veze?”
Ovako, neki od vas imaju zaklade.
Niste ih zaradili.
Neki imaju kuće i tvrtke koje nisu izgradili,
nego se prenose s koljena na koljeno.
Šukundjed vam je nešto ostavio.
Ali prihvaćate to.
Zamislite reparacije kao dio svog nasljedstva.
Dolaze u istom paketu.
Zagovornici bjelačke nadmoći najviše se boje…
Znaju da će jednog dana
oni biti manjina.
A to ih plaši
jer vide koliko je to usrano.
Vidjeli ste snimke.
Boje se da ćemo se odnositi prema njima kao oni prema nama.
Ali to je smiješno
jer mi Crnci uopće ne razmišljamo tako.
Ne razgovaramo o odmazdi
i o tome što ćemo im učiniti.
Ne!
Barem nismo na posljednjem sastanku.
Mislim da smo mi Crnci stoput pokazali kakvi smo.
Sjetite se osmorke iz Charlestona,
onih predivnih Crnaca koje su pobili u njihovoj crkvi,
za vrijeme vjeronauka.
A što su učinili? Nekoliko sati nakon toga
na sudu govore tom tipu, zagovorniku bjelačke nadmoći,
da mu opraštaju.
„Opraštamo ti.”
Znam, neki će reći: „Ne svi Crnci, Wanda.
A ona žena koja je napala Jeffreyja Dahmera?”
Da, sjećam je se.
„Mrzim te, Jeffrey!” Sjećam se.
Ali dajte, pojeo joj je brata!
Crnci ne razmišljaju tako. Ne razmišljamo.
A i budimo realni.
Bijelci bi bili najgori robovi na svijetu.
„Muči me sindrom karpalnog tunela.
Mislim da ne mogu… Ne mogu…
Strašno me boli, ne mogu…”
Ranije bi odlazili s polja.
„Hej, kamo ćeš?”
„Na koncert Harryja Stylesa! Dobro jutro!”
„Vraćaj se ovamo!”
„Želim razgovarati s vašim nadređenim.”
I dalje sam u menopauzi. Da.
Šokantna vijest.
Valunzi me muče.
A najviše me ljuti kad gledam televiziju
i vidim one silne reklame za muškarce.
Uvijek rješavaju neke muške probleme.
Da. A puno njih baš i ne smatram problemima.
Recimo, sada ispravljaju savijene kurce. Jeste znali to?
Jeste vidjeli reklamu sa savijenom mrkvom?
Tko bi rekao da je to problem?
Sad ispravljaju savijene kurce.
Ma jebi se!
Baš me briga je li ti kurac savijen.
Mislim da je giht veći problem.
Kako su savijeni kurci dospjeli na listu prioriteta?
„Siroti Peter ima kurac poput banane.”
„Nije smiješno, Wanda, to može izazvati neplodnost i bol…”
Živo mi se jebe. Zbilja.
Nije me briga za tvoj savijeni kurac,
kurac poput banane… Jebe mi se.
Meni raste brada i svake noći natapam plahte znojem.
Jebi se i ti i tvoj savinuti kurac!
Baš me briga što ti je toliko savinut
da, kad se sagneš, sam sebe jebeš u šupak.
Nije me briga!
Nije.
Nije me briga.
Nije.
Pati u tišini, molim te.
Razgovarala sam s ginekologinjom.
Pitala sam kakve terapije postoje.
Ne mogu rabiti hormonski flaster ni piti tablete
zbog tipa raka dojke koji sam imala.
Ne smijem.
Liječnica mi kaže: „Sada ženama daju
mikrodoze Xanaxa i čini se da to ublažava valunge.”
Rekoh: „Dakle, sindrom histerične žene.”
Kažu: „Evo, lude kuje, možda vas ovo smiri.”
Neću to piti.
Zato želim da muškarci…
Ne, ne želim, nego se molim
da muškarci malo dožive menopauzu.
Možda onda smisle nešto što će nama pomoći.
Je l' da?
Recimo da muškarci…
Recimo da je posrijedi jedan vaš testis.
Recimo da vam jedan testis samo počne malo pulsirati.
Da znate da dolazi. Imao bi nekakvu auru.
Odjedanput otekne
i zapali se. Kužite?
Imate jajožar!
Možda u desnom, možda u lijevom, nikad se ne zna.
I to se dogodi šest-sedam puta na dan.
Tek tako se dogodi. Pomislite: „Sranje!
Jajožar!”
Voljela bih to.
Ali njima bi olakšali.
Vjerojatno bi počeli proizvoditi gaće s ventilatorima unutra
ili dopustili da frajeri hodaju s jajima izvan hlača.
Kažeš: „Jaja su mu vani!”
„U redu je. Proživljava nešto.
Ima liječničku potvrdu. Pusti ga na miru.”
Znate one prostorije za dojenje na aerodromima?
Zatvorit će ih.
Postat će sobe za hlađenje jaja.
Vidjet ćete frajere ondje…
„Ovo je opako. Ajme.”
„Kako ide, Pete?”
„Gadno je, stari. Gadno.”
„Pete, jesi nešto promijenio na penisu?”
„Da, izravnao sam ga. Primijetio si?
Sad je ravan kao strijela.”
„Dobro izgleda.”
Rado bih vidjela frajera na sastanku uprave.
Znate?
„Dobro, prođimo zaradu u prvom kvartalu.
Kao što vidite, prodaja je porasla.
Porasla je za 22 % i to…
To je…
Premašili smo cilj. 22 %. Pa…
Ali ako pogledamo prijevoz,
njegovi su troškovi jako porasli,
a nismo to očekivali, pa…
To nam je pojelo velik dio zarade.
Žalim, imam jajožar.
Ovaj je gadan. Ajme meni!
Hank, dođi i puši mi po jajima, molim te.”
Nedavno sam išla doktoru,
doktoru za grudi, jer je vrijeme da ih zamijenim.
Ove imaju preveliku kilometražu.
Rekao je: „Treba ih zamijeniti.”
Ali dao mi je da biram. „Wanda, imate 59 godina.
Možemo staviti još implantata,
ali želite li opet ići na ovu operaciju za 13-14 godina?
Bit ćete prilično stari.”
Rekoh: „Da…” A on: „Mogao bih ovako.
Mogu uzeti tkivo iz trbuha
i napraviti vam lijepe grudi.”
Rekoh: „Kao prvo, hvala što ste to nazvali tkivom.
Vrlo ste profesionalni.”
No onda sam začula brujanje.
Bila je to Esther.
Za one koji ne znaju tko je Esther,
kad sam ušla u 40-e, dobila sam ovaj šlauh.
Neće nestati pa sam mu dala ime. Ovo je Esther.
Esther voli kruh, alkohol i tortu od sira.
Samo to želi.
„Gdje je moje piće?
Želim tortu od sira!”
Čula sam kako Esther gunđa.
„Što kaže?”
Rekoh: „Esther, ne obraća se tebi.”
A doktoru sam rekla da mi pošalje e-mail.
„Pošaljite mi e-mail jer Esther ne zna čitati.
Pošaljite mi pojedinosti.”
Mislim da ću to učiniti. Ima smisla.
Ali onda se pokolebam jer me progone neke misli.
„Što ako uzmem Esther i stavim je ovamo,
a ona me pokuša ugušiti u snu?”
Esther bi govorila: „Mrzim te!
Ovdje ništa ne mogu okusiti. Mrzim te!”
Ili što ako počne patiti za domom i vrati se dolje?
Onda ću imati duge, obješene cice.
Esther će raditi čučnjeve.
Pokušavati se spustiti.
„Vratila sam se!“
Ali mislim da ću to učiniti.
Jer, znate… Da!
Ne želim u sedamdesetima…
Gledate internetsku crkvu,
a pastor kaže:
„Braćo i sestre, pomolimo se za sestru Sykes.
U utorak dobiva nove cicke.”
Zahvalna sam što imam dobre liječnike.
Dobri su.
A to je važno.
Doduše, morala sam promijeniti ginekologinju
jer je prijašnja…
Bila je lajava.
Previše je govorila.
Ne smeta mi razgovor prije pregleda.
Ali kad raširim noge,
začepi.
Katkad vas moraju pregledati i sprijeda i straga…
„Samo otiđi. Znaš što si učinila.
Gubi se.
I ne gledaj me!”
Ali ova je doktorica bila previše brbljava.
Govorila bi kao da smo dobre frendice.
Uđem, dignem i raširim noge, a ona će:
„Wanda, na uglu se otvorio grčki restoran.
Ako imate vremena, možete svratiti onamo na ručak.”
Mislim si: „Zar zbilja govori o humusu?”
Pa sam počela razmišljati.
„Neka se ona osjeća neugodno kao što se ja zbog nje osjećam.
Jednog će dana početi govoriti,
a ja ću joj nožnim palcem maknuti šiške s čela.”
„Hej, stara.
Jesi gledala nešto dobro ovih dana?”
Philadelphia, puno vam hvala!
Volim vas!
Hvala vam!
Hvala!
Prijevod titlova: Vojmir Špoljarić