DAG 30 - OVERSKYET KL. 9.40 - 2 GRADER
Pokker.
Hvor i helvete er Ponyboy? Er han ok?
Hva *** skjer?
Skulle han hente ved eller noe?
Joey er hos Bravo.
-Hva? -Du hørte meg.
-Han er ingen lagspiller. -Nei.
Nei.
Jeg stoler ikke på det.
-Nei. -Jeg gjør ikke det.
Vi ønsket ham velkommen i vårt hjem.
Vi brøt brød med ham.
Han hadde ingen grunn til å dra sånn.
Jeg visste at noe ikke stemte.
Jeg følte det på dag tre, så jeg har vært en dritt mot ham.
Det dreier seg om mye penger. Han gjør rare ting…
Det der ville fått folk til å sikte på deg.
Men jeg kan ta feil.
Jeg skal innrømme at jeg tok feil… Jeg dømmer.
Vi konkluderer ikke før vi har snakket om hvorfor han tok båten.
-Jeg informerer dere. -Ok.
Han stoler ikke på ham.
Pokker.
Jeg vet ikke. Tankene mine er overalt.
Spillet blir verre.
Ikke ett bitt.
Jeg dro til odden.
-Ja. -Kompis.
Og så…
Jeg begynte å rulle, og så tok jeg sjansen på steinene.
-Vi skal trekke ut bunntappen… -Ja, den begynner å bli…
-Nei, jeg skal beholde den. -Ok.
Ja. Det du gjorde i morges…
Plutselig, uten en lyd, var båten borte. Vi hørte det ikke. Vi fikk ikke…
-Jeg var… -…noe "kyss meg i ræva", "jeg har dratt"?
Jeg fisket, og de steinene…
Jeg prøvde, men så ble jeg sår i ræva.
Joey, jeg stoler virkelig ikke på det du sier.
Jeg så deg der borte. Bravo var der også, ikke sant?
-Ok. -Hva faen var det?
Jeg har ville dra, men folk sa nei.
Vi snakket om Bravo og hvordan de har det i går kveld.
Alle snakker meg fra det. Brendon…
-Vi ville snakket deg fra det. -Ja.
Vi vil ikke vite det.
-Vi er lagkamerater. -Ja.
Vi sier hvor vi skal. Det gjorde ikke du.
-Jeg har villet dra… -Du viker unna. Det var ditt valg.
-Skjønner. -Penger gjør ting med folk.
Vi tviler på ditt motiv.
Jeg skjønner. Jeg forstår hvordan det ser ut.
Vi har spørsmål til deg.
-Ok. -Du kan gå deg en tur.
Jeg prøvde å selge med selv, men det trenger ikke de å vite.
Nå tenker jeg at dette kan være slutten.
Bravo er ikke interessert i meg, og nå er jeg nok ferdig hos Delta.
Det frister å spørre dem om hva dere snakket om.
-Spør. -De svarer sikkert.
-Det ville vært fint å få et svar. -Jeg skjønner det.
-Greit. -Ja visst.
Jeg kommer tilbake. Jeg sier ifra.
Jeg skal skyte opp det pokkers blusset hvis det er sånn det blir.
Nå er jeg nok virkelig i trøbbel.
7 SPILLERE
ALFA-LAGET - UTE
BARE ÉN REGEL
BRAVO-LAGET
BRAVO-LAGET - UTE
MÅ VÆRE PÅ ET LAG…
CHARLIE-LAGET - UTE
BRAVO-LAGET - UTE
CHARLIE-LAGET
DELTA-LAGET
CHARLIE-LAGET - UTE
…FOR Å VINNE ÉN MILLION DOLLAR
DELTA-LAGET
TID TIL SISTE TUR
Hva sa han om båten?
Han sa at han har klødd etter å gjøre det han gjorde.
Men ikke å vite det, og at båten er borte… Det er en stor ressurs som…
-Det var stress. -Han bare dro.
Vi er et lag.
Vi ville ha sagt til hverandre hvor vi skulle, hva vi gjorde.
-Å ta den uten at vi visste det, var rart. -Ja.
Selvsagt lurer vi på hvorfor tok han båten uten å si noe.
Hva gjorde han hos Bravo? Ville han bytte lag?
-Jeg har ikke ord. -Ikke jeg heller.
-Skal vi beholde ham her? -Hva?
Hvem, Joey?
Du går rett på sak. Vil du ha ham vekk?
-Ja. -Du mener det.
Hva gjør vi, da?
Joseph, hva vil du?
DELTA-LEIREN
BRAVO-LEIREN
Etter at vi sa nei til Joey, trodde jeg at vi ville få høre et bluss.
Ja, jeg også.
Hvis Delta finner det ut,
må han sikkert forlate spillet, for de vil stemme ham ut.
Han vet allerede at han ikke kan komme hit.
Men ærlig talt, hvor naivt må laget ditt være?
-For ikke å skjønne det? -Ja.
Det vil skape tillitsproblemer om de vet at han kom hit.
Når han er tilbake, blir de mistenksomme og stemmer ham ut.
Da Joey ba oss om ikke å si til Delta at han kom hit…
Jeg er en mann. Jeg har høye krav til meg selv. Jeg har integritet.
Det virker ikke som om han har det.
Nei.
Hvis noen andre fra Delta kommer hit og spør om Joey var her…
Joey ba meg om ikke å si noe, og det skal jeg ikke.
-Men jeg skal ikke lyve. -Nei.
-Enig. -Det er ikke meg.
Jeg har integritet.
Men jeg vil vite om noen planlegger å dolke meg i ryggen.
Ja.
Du ser folks virkelige selv når du er her ute uten mat…
-Ja. -…og søvn.
-Dessuten står det om én million dollar. -Da kommer sannheten frem.
Jeg kan i det minste si at jeg ikke lot spillet eller pengene forandre meg.
Nei. Endre moralen vår.
DELTA-LEIREN
-Hva skjer, kaptein? -Hva skjer?
-Vil du snakke, eller slapper du av? -Jeg lar bålet dø ned.
Vi har 24 timer til finalen.
Det kan bli et kappløp, en skattejakt, mange ting.
Det høres ut som om det ikke så bra ut.
Ok. Jeg skal si det rett ut. Det knuste meg at du dro på den måten.
Ja.
Jeg har sett folk gjøre rare ting når det står om penger.
Jeg er så nær bristepunktet.
Til å sende opp et bluss eller bytte side?
Jeg…
Som…
Vi kan være oppriktige.
Jeg liker Joseph.
Jeg har lyst til å fortelle dem om fremstøtet mitt mot Bravo.
Men jeg vet ikke hvilken verdi det vil ha.
Jeg har vært her lenge nok til at jeg bare vil til målstreken.
Jeg synes ikke at jeg har forrådt dem, og jeg trenger ikke å si det til dem.
Jeg dro til Bravo. Jeg ville bare dra dit.
Det var et rekognoseringsoppdrag. Det var det som skjedde.
-Hvordan var leiren? -Hva?
-Hvordan var leiren deres? -De gikk bare rundt og samlet krabber.
De så ut som vandrende zombier. De var kjempeslitne. De…
Jeg spurte hvordan statusen var. Vi er så nær slutten.
Og hva sa de?
De sa de skulle kjempe for å vinne.
Joey. Uansett hva han sa, ville jeg ikke høre,
for jeg visste at det ikke var hele sannheten.
Jeg visste ikke om han hadde prøvd å hoppe av.
Jeg ba Gud om å gi meg et tegn,
så jeg bare lyttet og sa ingenting.
Skulle det styrke moralen din å dra dit?
Nei.
Jeg vet ikke hva det er. Jeg er bare sliten. Jeg mener…
Men du har kona og barna dine.
Skjønner du hvilken god mulighet du har nå?
Jeg var skuffet og trist.
Men jeg er en Guds mann og prøver å la være å dømme.
Jeg lar tvilen komme ham til gode. Jeg vil ikke, men jeg tror på tilgivelse.
Sånn er jeg.
Jeg kan si det nå.
Dette er et spill. Du spiller slik du vil.
Ja.
Ingen regler. Du gjør som du vil. Men ikke tenk for mye.
Nei.
Ingen av oss er på dette laget av egoistiske grunner.
Hver kveld snakker du om familien, hva vi skal gjøre med gevinsten.
Alle snakker om familien, mor, far, barn.
-Ingen vil kjøpe en Ferrari. -Nei.
Vi går gjennom dette av en mye viktigere grunn.
Så du må grave dypt. Grav dypt.
Det er verdt det.
Alt dette er verdt det. Men én ting jeg ikke vil, er å gi opp.
Gi opp deg eller de andre i leiren.
Jeg gir dere ikke opp.
Det er tøft her ute. Alaska er ingen spøk.
Alle takler stress, smerte og angst forskjellig.
Men jeg har ikke hjerte til å stemme ut noen.
De må virkelig ha gjort noe alvorlig for å skade laget.
Joey, du klarer det.
-Du klarer deg. -Jeg vet det.
Jeg forventet noe helt annet. Joseph kom ned.
Han sa akkurat det jeg trengte å høre,
og ba meg om å bli.
Jeg tror ikke han visste hva det betød for meg.
Det går bra.
Hei, Joe!
Bli hos oss. Mann deg opp. La oss vinne.
Jeg har sittet her og lyttet. Du klarer det. Grav dypt.
Du klarer det. Jeg har tro på deg.
Takk.
Så kom Mountain Man ned og ga meg en klem.
Det én mann klarer, kan en annen klare.
Bli hos oss.
Ja, det er tøft. Det blir tøffere, men vi klarer det.
Jeg skammer meg litt…
Av å ha dratt bort dit, solgt meg selv og blitt avvist.
Men så ønsket de meg velkommen tilbake med åpne armer.
Det reparerte mange sår i meg.
Han og Joey har den samtalen nå, tror jeg.
Har de det?
Om hvorfor han gjorde det uten å spørre.
Ja.
Det er vanskelig å få Eric til å ombestemme seg.
Men vi kan ikke la lagets moral bli slått ned av det hele tiden.
Han er den typen som ikke tenker før han handler.
Selvsagt. Ja.
Jeg måtte si fra på en måte som gjorde ham åpen for det.
-Jeg er bare forvirret. -Ja. Du vil bare ha svar.
Men Joey tenker annerledes enn oss andre.
Joey prøver på den beste måten han kan.
Man kan ikke forandre folk. Man må akseptere dem sånn som de er.
-Han hadde et unødvendig tankekjør i dag. -Ja.
Men vi nærmer oss slutten, og han har vært en stor ressurs for laget.
Jeg tenker at akkurat nå må vi bare akseptere at Joey er Joey.
Jeg skjønner hva du sier, og jeg er enig.
Om dere er med, skal jeg ikke stemme ham ut.
-Nei. -Jeg vil ikke stemme ham ut.
-Hvis jeg trodde at dere ville la det gå… -Ja.
Til syvende og sist har laget mitt lært meg noe verdifullt.
De kunne ha stemt meg ut den første uken. Jeg var ganske brysk.
Dere ga meg tid til å jobbe med meg selv.
Og jeg er glad for at dere lot meg gjøre det.
-Ja. -Det setter jeg pris på.
Ja.
De tilga og aksepterte meg, og Joey fortjener det samme.
Så…
Takk for at jeg fikk gjøre det.
-Snakke om det. -Absolutt.
Jeg tror at en del av rollen min er…
-Du er vår Mor Teresa. -…å være nøytral.
-Mor Teresa. -Mor Tina.
-Vi har bare ett døgn igjen her. -Nå gjelder det.
-For en vill tur dette har vært. -Det har vært sprøtt.
Jeg er fra Vest-Texas og vil bare overleve.
-Jeg er kjempeglad. -Jeg er så gira.
En sjanse til én million dollar. Det er penger.
Kanskje jeg kjøper et hus til. Du kan dra hjem og kjøpe fem båter.
-Ja. Jeg skal kjøpe et par båter. -Jeg kan kjøpe ny bil.
Og jeg vil reise.
Kjøpe en bil til kona. Jøss.
-Jeg vil gråte når vi får snakke. -Hva heter hun?
-Adrienne. -Adrienne.
Jeg skal ta en Rocky Balboa.
-Hei, Adrienne. -Hei, Adrienne. Jeg klarte det!
DELTA-LEIREN
Jeg vil ikke se sånn på livet igjen. Jeg verdsetter mat på en ny måte.
Jeg har snakket om brød med peanøttsmør i to uker.
-Ja. -Med biter.
Nydelig.
Nå kunne jeg elsket med en boks peanøttsmør.
-Gjett hva, gutter? -Hva skjer?
Jenta deres fikk til å drite.
Dette blir en bra dag.
-Det føltes så bra. -Jøss.
-Pris Herren. -For mye info, men du vet…
-Det er det ikke. Vi har ventet på det. -Alle har vært litt bekymret.
Ikke for å avbryte dere, men hør.
Hører dere det? Fuglen.
Kom igjen.
Det kommer et helikopter. Pokker. Hva skal de slippe ned?
Å ja.
-Der er det. -Der er det.
Hjertet mitt hamrer.
-Faen. -Hvor ble det av?
I trærne.
Nå raser tankene våre.
Tankene mine raser. Hva vil skje?
-De slapp det ikke i trærne. -Her!
Da vi så helikopteret, tenkte jeg "tid for action".
-Jeg har den. -Fant du den?
Ja.
Sannhetens øyeblikk.
Nå gjelder det.
-Hva er det? -Vet ikke.
-Vi finner ut hva det er. -Det er…
-Ja. -Vi har fått et kart.
"Spillere, er dere klare for slutten på reisen?"
Ja, for faen!
"Veien til skjebnen og millionpremien
begynner ved soloppgang."
"Ta med kompasset, dette kartet og viljen til å fortsette.
Dere har holdt ut lenge. Nå må dere holde ut lengre enn de siste konkurrentene."
"Dere må starte og avslutte som et lag."
Jeg tror at Delta har en sjanse i det siste kappløpet.
Virkelig.
Dynamikken er sterkere enn noensinne.
Jeg prøvde meg hos Bravo, men takk og lov ble det ikke brudd med Delta.
Hele laget skal til målstreken om det blir seier, tap eller uavgjort.
-Nå gjelder det. -Ja.
Siste nedtelling.
Etter en slitsom måned i kamp mot elementene
og sine egne fysiske og mentale grenser
får Bravo og Delta en siste test.
Et kappløp mot mål…
Vi får litt av en tur.
…for å avgjøre hvem som tar millionpremien med hjem.
Vi må ro ut til startstreken i enden av bukten og så gå.
De to lagene skal konkurrere på hver sin 11 kilometer lange rute.
Hver rute har sin egen unike utfordring
som vil teste utholdenheten og orienteringsevnene deres.
Så må vi fortsette derfra til denne lille biten her.
Her er det vel en elv.
Hvis det er en myr, kan den dritten svelge deg.
Det er myr. Tråkker du i ett av hullene…
Vi må holde oss i skogkanten.
Den siste utfordringen blir ikke lett.
Men fem hoder er bedre enn to.
Vi skulle hatt et rutenett for å se avstanden.
Vi kan ikke vite når vi skal endre retning.
Joey og jeg er best på orientering.
Vi kan bruke kart og kompass og det der.
Håper de kan bruke kompass.
Jøss, hva er det?
Et kompass, tror jeg.
Jeg er nervøs. Vi er ikke kjempegode med kompass.
-Solen står opp der. -Det er øst.
-Jeg prøver bare å tenke. -Ja.
Jeg vil vinne og ta pengene med hjem.
Jeg vil ikke ødelegge alt fordi vi gikk oss bort.
Greit.
La oss gjøre oss klare.
La oss gjøre det vi må for å forberede oss fysisk.
Kom tilbake med 50 reker.
-Jeg tror vi får betalt. -Kom hjem med en sværing.
Det blir lønningsdag. Jeg har en god følelse.
Jøss. Den vinden er ingen spøk.
Han er ingen god roer.
Han tar bittesmå åretak.
Noen bruker større tak når de drar laksen.
Folk er forskjellige.
Kokken…
-Hva gjør vi i morgen? -Hva vi gjør i morgen?
-Ja. -Det samme som vi gjør i dag.
-"Prøve å ta over verden." -Ja.
Jeg visste hvor du ville med det.
Kokken og Mountain Man. I morgen skal vi ta over verden.
I morgen blir det kappløp til fots.
Jeg er lagets absolutt svakeste ledd. Jeg trenger en kneprotese.
Ankelen min er rekonstruert. Det har plaget meg litt.
Men uansett kunne jeg ikke vært stoltere av laget mitt.
Og jeg tror at vi vinner.
Vi er nesten ved slutten.
-Den bølgen kaster ham rundt. -Han har hatt det tøft her, ikke sant?
Det er han ikke vant til.
-Han er… -Ja.
Men se på ham.
Jeg stoler på motivene hans nå. Det gjør alle.
Jeg tror han vil være en lagspiller, og endelig forstår han lagets dynamikk.
Og… Jeg er her, åpen. Ingen flere forsvarsmekanismer.
Jeg er stolt av laget. Vi har klart å jobbe oss gjennom tøvet og holde sammen.
Å få til det har krevet noen unike utskudd.
Vi var helt klart utskudd.
Jeg er glad for å være på dette laget. Takk for at du valgte meg.
Takk selv. Jeg hadde ikke klart det uten deg.
Et enestående eventyr.
BRAVO-LEIREN
Siste natt i wigwamen.
Siste natt i villmarken i Alaska.
Det har vært fint.
-Og det har vært gøy, men… -Det har ikke vært så gøy.
Morgendagen er vår største dag.
Se på oss. To Texas-gutter som får med seg 500 000 dollar hver.
Verden ønsker at Drake og Drew fra Texas skal vinne.
Ja. Det gjør jeg også.
-Vi er ved målstreken. -Jeg vet det.
Jeg vil ikke egentlig være en kødd,
men dere som ga dere tidlig, ble gruset av en modell fra California.
Ja. Vi skal vinne dette.
-Jeg er stolt av dere. -Takk.
-Virkelig. Stolt av dere. -Takk.
DAG 32 - OVERSKYET KL. 6.50 - 2 MINUS
BRAVO-LEIREN
Du våkner ikke så ofte…
-Med sjansen til å vinne en halv million. -Nei.
La oss få i oss væske.
Ja.
Den siste utfordringen er i dag.
Nå har jeg mange følelser.
Jeg er spent, klar for å dra hjem.
Men jeg er nervøs for kompasset og kartet.
Vi har bestemt at jeg skal stå for orienteringen. Det er et stort press.
Mye står på spill.
Hjertet hamrer.
Jeg har bedt. "Gud, gi meg styrke."
-Drake, er du klar for å slå noen? -Jeg er klar.
-Ha det, trollmannhatt. -Ha det, wigwam.
Takk, Sammy, for designet, men jeg har gått videre.
Vi stikker.
Et siste farvel.
Vi har en lang, våt vei foran oss i dag.
-Jeg tar det sakte, folkens. -Skilpadden og haren.
-Har Tina kompasset? -Ja.
Tiden er endelig inne.
På tide å vinne dette.
Min jobb er å passe på at ingen sakker akterut.
Takk. Du vet at jeg nok vil senke farten her og der.
Jeg vet ikke. Bravo-laget er ganske unge,
så de har sikkert bedre ben og sånt enn oss.
Men vi har vært flinke og har spilt klokt.
-Er det greit om jeg ber? -Bønner er bra.
-Led oss. -Himmelske far, takk.
Vi setter pris på denne reisen med fantastiske mennesker.
Jeg kommer til deg i bønn om trygghet for både Bravo- og Delta-laget.
Jeg ber selvsagt om at vi vinner. Vi har fortjent det med ære og integritet.
I Jesu mektige navn, amen.
-Amen. -Amen.
Noen ganger handler det ikke om fart eller muskler.
Det handler om ta riktige avgjørelser til rett tid.
Da fullfører du.
-Kom igjen. -Den siste reisen.
-La oss vinne. -Sett i marsj.
Før løpet begynner må hvert lag ro til sine respektive startpunkter
i nordenden av bukten.
Dæven, den flyter.
-Ja. -Ikke forbann oss.
Både Bravo og Delta skal tilbakelegge elleve kilometer til nordbredden,
men det varierte terrenget gir hvert lag unike utfordringer.
Stor dag.
Da setter vi i gang!
Bravo-laget får en kombinasjon av tett skog,
våtmarker og elver på sin vei til målstreken.
Vi må klare dette mentalt og fysisk.
-Dette er en kul opplevelse. -Det er fantastisk.
I vest får Delta mindre skog og elvekryssinger.
Det gjør orienteringen enklere, men rutens virkelige utfordring
blir lange strekninger med myr.
Det vil utfordre dyktigheten og utholdenheten deres.
-Jeg vil savne dere. -Det har vært fantastisk.
Jeg sier ingenting. Jeg lovet kona ikke å gråte.
Klar, én, to, tre.
Ok.
Jeg er nervøs.
Jeg også.
Med begge lag på startpunktene…
Bravo! Vi skal ta dere!
…begynner kappløpet mot millionpremien.
Greit.
-Er dere klare? -Ja.
Vi er klare.
-Husk at vi må ta det med ro. -Ja.
-Kom igjen. -Ja, jeg kommer.
-Rett til venstre. -Ok, dette er nord.
Vi må gå denne veien.
-Hva? -Denne veien.
-Skjærer vi inn her? -Ja. Rett inn her.
-Høyre eller venstre? -Vi må gå… Dette er…
Det er nord. Vi må gå den veien.
Drake går foran meg. Han har lengre og bedre ben.
I begynnelsen sa jeg: "Du bestemmer farten, jeg følger på."
Jeg går rett bak ham med kompasset.
Kartet sier at vi har en ganske god vannkilde som vi kan følge til en elv.
Vi beveger oss omtrent i den retningen vi skal.
Bravos foreslåtte rute går nordover
til en elv som blir til et delta ved målstreken deres.
Men mellom dem og den åpne elven
ligger det en tett skog uten noen tydelig vei.
Vent litt.
-Den veien. -Ja.
Kom igjen.
-Greit. -Kom igjen.
Jeg kunne ærlig talt ha visst mer om orientering og bruk av kompass.
-Mer til høyre. -Hva?
Fortsett. Gå opp, så kan vi vel ta til høyre.
Hvis du går et par grader feil, kan du havne i trøbbel.
Vent. La meg sjekke hvor vi går.
Dette er nord.
Tror jeg.
Jeg har alltid orientert etter solen.
Men her er det overskyet, så du ser ikke solen.
-Må vi ikke gå til høyre? -*** om jeg vet.
Avslutningen på dette avhenger av retningssansen din…
Vi må gjennom litt skog her. Vi kommer snart til den elven.
-Fortsette rett frem? -Ja.
…og hvor godt du kan bruke kartet
og kompasset for å sikre at du beveger deg mot målstreken.
Hva i…?
Ja. Kom igjen.
Mens Bravo tar seg gjennom den første utfordringen i skogen,
fortsetter Delta på veien mot vest.
Greit. Vi følger denne hele veien.
Den første delen av Deltas reise er ukomplisert
og fører dem langs elven til det første landemerket, en beverdemning.
Men terrenget har skjulte utfordringer.
-Å nei. -Der er det.
Sumpete.
Terrenget vi havnet i… Gjørmen er som snørr.
Tråkker du i den, sklir føttene overalt.
Jeg tråkket nesten over. Se opp for hullet.
Jøss.
Et par der.
Gresset er høyt, så du må løfte bena.
Og gresset er sleipt.
Det har ikke vært ett enkelt skritt siden vi forlot båten.
-Klarer du det? -Ja.
Jeg har vondt i benet. Det banker.
Jeg lar være å tenke på det. Dette er for laget. Vi må grave dypt.
-Mountain Man, kneet ditt er ikke så ille. -Ikke sant?
Nå må vi risikere alt. Vi må slå Bravo.
Alle på laget mener nok det samme.
Ja, du bestemmer tempoet. Rett på.
-Bare vi går riktig vei. -Jeg har ikke sett noen beverdemning ennå.
Vi gjør det vi må.
-Vi følger bekken, ikke sant? -Ja.
-Jøss. Se på det. -Det er beverdemninger på rekke og rad.
-Jøss. -En stor beverdemning.
-Litt av en demning. -Den er fin.
Delta beveger seg rolig, men deres jevne forflytning har lønnet seg.
De er først fremme ved det første rutepunktet
og får bekreftet at de er på rett kurs.
Dette er utrolig.
-Her. -Dette er en drøm.
Dette gir dem ledelsen foran Bravo når de går inn i den tette skogen.
-Er det her vi skal endre retning? -Ja.
-Beverdemningen… Vi skal nordover. -Nord er den veien.
Går det bra, T?
-Ja. -Vi tar en pause for henne.
Hva?
Kroppen min presterer ikke slik jeg hadde forventet.
Det siste jeg vil, er å sinke laget mitt.
-Skal jeg ta kompasset? -Det går bra.
Jeg har et roligere tempo enn dere. Det er alt.
Her. Det er demningen.
-Vi skal fortsette den veien. -Der?
-Vi må gå litt nordvestover, så… -Gå denne veien.
Vi skal nordover her.
Delta går rett nordover med en liten ledelse.
Samtidig leter Bravo fortsatt etter sitt første landemerke.
-Vi er tøffe. -Jeg er tøff!
Vi vet ingenting om Delta, men vi er raske.
Vi forteller hverandre at de ikke beveger seg like raskt som oss.
-Vi skal vinne én million dollar! -Ja.
Jeg håper vi ikke har krysset elven.
Det virker ikke som om vi har gått så langt.
Hvis det ikke var vår elv… Selvsagt, kartet. Faen.
Vi visste begge to at så snart vi fant elven,
ville vi være på kurs og kunne følge elven til målstreken.
Vi skal bare skjære gjennom det terrenget vi må for å finne elven.
Det går nedover. Vi treffer nok på elven snart.
Ja.
La oss gå opp her og se.
-Vi ser. -Dette er nok det beste stedet å krysse.
Den åpner seg her.
Det er ikke mulig. Ikke kom hit, Drew.
Jeg skjønner ikke hva som skjedde.
Vi kommer til der elven skal være, men der er beverdemningen.
Jeg trodde at vi hadde passert beverdemningen.
Jeg trodde vi hadde vært ved beverdammen.
*** ta meg. Pokker.
Det betyr én ting. Vi har tatt feil vei.
Det kartet var misvisende. ****!
Når det står så mye på spill,
er det en forferdelig følelse å gå seg vill og ta feil vei.
Denne dritten er tett.
-Vått gress i stedet? -Vet ikke.
Vi må ut av denne skogen.
Bravo-lagets manglende evne til å holde kursen i Alaskas urskog
har fått dem alvorlig ut av kurs. Samtidig fortsetter Delta å øke ledelsen.
Sumpete.
Gå med tærne utover.
Hvordan har T det?
-Går det bra? -Jeg kommer.
-Går det bra? -Ja.
Jeg går bakerst og lar ingen henge etter.
-Hvor pokker skal vi? -Dette ser ut som tømmerskogen.
-Vi er litt ute av kurs, tror jeg. -Ikke ***.
-Hva skjer her? -Hva skjer?
Vi er ved et veiskille. Vi må ta til høyre eller venstre.
Sjekk kartet og kompasset.
-Nord. Vi må gå nordover. -Greit.
Nord peker mot den pålen.
Det er det jeg sier. Gå mot sjøen, så nord.
Rett nord går ikke. Du treffer en dam.
-Kan jeg få kartet? -Så det.
-Hvis vi går herfra til dit… -Jeg vet det.
-Bravo kommer nærmere. -Hvilken vei vil du ta?
Jeg er klar.
Jeg vil komme meg dit og slå Bravo.
Pengene var ikke så viktige for meg, men jeg tenker på dem.
-La meg se på kartet. -Vi går nordover.
Hvor skal du?
-Hei, Mountain Man. -Rolig.
Mann dere opp.
-Har vi nord på kompasset? -Hva?
-Skal vi nordover? -Nei, han tar kontroll, og vi går.
Hva?
-Hei, Mountain Man. -Hei.
Vi skal den veien.
-Nord er denne veien. -Jeg vet hvilken vei nord er.
Jeg vet ikke hvor han skal.
Det er *** så åpent her oppe. Vi må ikke slåss mot trærne.
-Vent litt. -Vent litt.
-Han må roe ned. Vi må holde sammen. -Ro deg ned!
Heller enn å ta den planlagte ruten
har Brendon valgt en mer direkte vei selv om det koster.
Han har valgt mer skog og flere høydeforandringer.
Samtidig fortsetter Bravo å slite med å orientere seg ut av skogen.
-Vent litt. -Ja?
Jeg tror vi er fremme.
Det er et ballespark.
Alt ser helt likt ut.
Det var så lett, og vi tenkte at vi gikk i riktig retning,
men vi var langt ute av kurs.
Jeg mener at vi må gå mot nordvest. Rett fremover.
-Hva? -Rett foran deg.
Jeg tror vi kan ha gått for langt mot øst til å begynne med.
Det var *** dumt.
Da jeg innså hvor vi var, måtte vi gå nordover.
Rett nord er der.
Kom igjen!
Bravo sliter med å finne rett kurs.
Delta fortsetter å gå, men Brendon har satt opp et hardt tempo.
Rolig her.
-Det er noen hull. -Pass på hvor dere går.
Jeg la i vei først. Ruten vår har er en stor omvei.
Jeg ville heller gå over fjellet.
-Kom igjen, T. Nesten oppe. -Jeg vet ikke engang hvor jeg skal.
Tina sakker mer akterut.
-La T ta oss igjen. Hun har kompasset. -Trenger ikke det for vite hvor nord er.
Jeg tenkte ikke klart.
Jeg så meg ikke tilbake. Jeg trodde de kom bak. De måtte holde tritt.
Jeg trodde jeg var svakeste ledd.
-Unnskyld for at jeg henger etter. -Nei da. Bare fortsett. Greit?
Mountain Man!
På det tidspunktet
så jeg at Tina ble tregere og tregere.
-Hva? -Jeg mister alle.
Du mister hva?
Vent.
Jeg kan ikke gå like fort som dem.
Mountain Man!
Tina.
-Kommer. -Jeg er her med henne.
Brendon var ivrig, men Tina…
Jeg så at hun sakket akterut.
Toppen er her. Vi skal ned til den myra.
Hvor ble det av deg?
-Her borte. -Pokker.
Delta vet at hele laget må krysse målstreken.
Hvor skal du?
-Hva gjør vi? -Vi skal nordover.
Men hør her.
Vent på dem.
-Kjør på, T. -Jeg prøver.
Men jeg vil ikke presse meg til jeg faller om.
Tina og jeg må senke farten.
Vi må slå Bravo.
Jeg holder øye med henne. Hun er ikke god.
-Jeg vet det. -Vi må ta det med ro.
Jeg holder ut. Stol på meg. Jeg er bare treg.
Vi kan nok begynne å gå saktere nå som det går nedover.
Takk.
På det tidspunktet innså jeg at Tina er tom for energi allerede.
Det kan ha hatt mye med meg å gjøre, for jeg gikk ut for fort.
Jeg må si unnskyld til dere nå.
Trenger du en pause?
Det går opp for meg at jeg tenker egoistisk. Vi er flere på laget.
Jeg blir irritert, men det går bra.
Ja, unnskyld.
Denne jenta gir ikke opp. Jeg vet at hun klarer det.
Jeg vet også at dette tempoet sluttkjører henne.
-Jeg er klar. -Vi er nesten fremme.
-Kom igjen. -Krumme nakken?
-Det blir lettere for henne om vi går ned. -Ok, vi gjør det.
-Jeg skal gå først. -Tina, du kan gå først.
-Du vil ikke like å gå bak meg. -Det går bra. Jeg må det.
Ja, jeg ser noe.
-Hva? -En flekk i lysningen.
Gå opp, så kan vi gå til høyre.
Det åpner seg her.
Nå går vi.
Her er åpningen.
Vi er fremme.
Se, vi er fremme.
Endelig er Bravo-laget ute av skogen, og de skjønner hvor på kartet de er.
Vi må fortsette.
-Rett over her? -Rett over her.
Vi burde treffe på elven der oppe.
Vi må holde oss unna skogen.
-Kom igjen. -Ja.
-Vi er nesten hjemme. -Halvveis.
-Nesten fremme. -Halvveis.
Følg med på kompasset.
-Det er et hull her. Vi er i en myr. -Dette er en myr.
Det er ingen *** spøk.
Det var vanskelig nok å gå,
men så kom vi til myra.
Fy faen.
Rolig gjennom her.
Det var vann og dammer og synkehull.
Pent og rolig.
-T, går det bra? -Ja.
-Alt ok? -Ja.
Ok.
Du føler at bakken rører på seg. For hvert skritt synker du ned.
Bena mine svir.
Det er brutalt. Det er vanskelig å gå hvis du er lav eller høy.
Står du stille, mister du støvelen.
-Pokker. -Jeg sitter fast.
Se de myrhullene.
Du finner ikke fotfeste.
Det er hull du ikke engang ser. Det ser ut som vått gress.
Og så trår du feil.
Å, ***, jeg synker.
-Greit. -Jeg prøvde.
-Det er litt… -Hånden min blir iskald.
Vent. Jeg skal hente noen hansker.
For hvert skritt jeg tok, følte jeg at føttene ble til stein.
Kom igjen, T. Du er nesten på toppen.
Du har kommet så langt. Du kan ikke gi deg nå.
Jeg møtte veggen.
-Jeg hører en elv. -Kom igjen.
Ja.
Her er den.
Følg elven utover.
Vi fant elven. Det er på tide å kjøre på.
Det vanskeligste er over nå.
Greit. Vi må krysse her.
Men støvlene mine er ikke lenger vanntette.
De holder på masse vann hvis de blir våte.
Bra greier!
Jeg frykter at jeg må gå med de mursteinene på bena.
Jeg er allerede utslitt i bena.
-Pokker, det er for bredt for meg. -Stein.
Hopp.
Stavsprang.
Sånn, ja.
De *** støvlene er fulle av vann.
Hopp.
Jeg ligger litt bak deg.
Kom igjen, Drew!
Jeg har ingenting å gå på.
Det går saktere.
Det går ikke å senke farten her ute.
Skift gir og grav så dypt du kan.
-Ingenting igjen på tanken. -Nå gjelder det.
Dette er vår tid. Dette er skjebnen vår.
Jeg bærer deg over på ryggen. Skynd deg. Hopp opp.
Kom igjen.
Ingenting igjen på tanken!
Kom igjen.
Jeg bærer kompisen min over elven.
DELTA-LEIREN
Å.
Tina.
Nå er jeg på et mørkt sted.
Vent litt.
Det er mulig at jeg kanskje ikke kan fullføre.
Kom igjen, T. Nesten på toppen.
Ta tak i tauet, T. Vi drar deg litt.
Så sent i spillet har jeg ikke krefter til å bære henne,
men jeg kan dra henne hvis hun kan holde seg fast.
-Ok. -Len deg på den om du trenger det.
Hva som helst for å komme over målstreken som et lag.
Det var det viktigste.
Kom igjen, T.
-Du klarer det. -Hjelper det?
-Ja. -For fort?
Nei.
Laget mitt er fantastisk. Hvis Brendon ikke hadde dratt meg,
vet jeg ikke hvor jeg ville ha havnet.
Grav dypt, T.
-Tenk på mamma. Hun trenger deg. -Jeg vet det.
Glad i deg, T.
De minner meg på hvor sterk jeg har vært, og om moren min,
for hun er hovedgrunnen til at jeg er her.
Jeg visste bare at jeg måtte fortsette.
Jeg tror vi er ferdige med myra og skal inn i skogen.
-Vi er nesten fremme. -Ja.
-Her er vi. Ja, vi er ute av myra. -Nesten hjemme.
Vi går med et mål!
Kjører hjem.
Dette er bra. Jeg synes at vi beveger oss raskt.
Kom igjen.
Jeg bar deg ikke over to *** elver så du kan ta pause.
Grav dypt.
Hvis du kauker når vi er ferdige med dette,
grisebanker jeg deg, for da har du mer å gå på.
-Faen. Det åpner seg. -Ja.
-Ser du det? -Hva? Jeg tror det.
-Vi har 50 meter. Hvordan er bena? -Jogg.
-Er bena ok? -Kom igjen!
Hva er du laget av?
Kom igjen!
-Jeg er tøff. -Jeg er tøff.
Kom igjen, Drake!
Etter å ha nådd elvemunningen ligger Bravo først an til å nå målstreken.
Kom igjen!
Hva er du laget av?
Eller det de tror er målstreken.
-Hva pokker er dette? -Hva er det?
Hva er dette?
Sjekk kassen. Er det en lapp?
Åpne den.
"Spillere, dette er deres siste utfordring.
Ved siden av dere står det et utent bål.
Bruk buedrillen til å tenne bålet som fyrer opp blusset.
Det første laget som tenner nødblusset vinner Outlast."
Herregud.
Siste del av utfordringen vil teste spillernes primitive ferdigheter.
De må bruke en buedrill, et forhistorisk verktøy
som består av en bue, en spindel og et brett, og starte en friksjonsild.
Når bålet er stort nok til å tenne grenene tre meter over det,
slipper røyken fra blusset ut og viser at spillet er over,
og hvem som vinner premien på én million dollar.
-La oss få det i gang. -Ja.
Ikke la brettet bli vått. Dytt alt under så langt du kan.
-Én million dollar på spill. -Kom igjen.
Vi kjenner igjen buedrillen.
Jeg har sett det gjort, men ingen av oss har brukt en sånn.
Så vi må improvisere.
Spindel, bue. Foten på brettet.
****!
-Legg kvaen oppå der. -Nei. Snurr denne.
Nei, la meg se. Den skarpe enden går opp.
Drake og jeg er ikke villmarksmenn.
Jeg vokste opp i skogen, men jeg brukte ikke mye tid på å øve
på å gni to pinner for å lage bål.
Jeg prøver å ikke få panikk…
Her. Hold den.
Ja. Du trenger ikke å presse så hardt i starten.
…selv om jeg vet at det kan ta en stund.
Delta tar oss igjen når som helst.
Tenk på å dytte. Jeg tenker på å drille.
Rett over. Du må holde deg rett over.
-Ok. -Len deg fremover.
Kom igjen.
-Fortsett. -Len deg et ***hår til venstre.
-Klar til å kjøre på? -Ja.
Vent litt. Litt til.
Vent litt. Faen heller. ***!
****!
-Kom igjen. -Vent når jeg sier det.
Pokker.
Etter flere tilbakeslag er Delta-laget
mindre enn 200 meter fra mållinjen hvor deres siste utfordring venter.
Spillet er ikke over.
-Herregud, nei. -Herregud.
Kom igjen!
Du må komme deg trygt dit. Ikke skad deg selv.
Jeg vil ikke være grunnen til at vi taper.
Du må finne en bedre.
-Ikke så vanskelig. -Stopp. La oss se hva vi har.
Jeg ser noe rødt. Vi har en glo.
-Ikke rør noe. -Neida.
Ikke rør noe. Ikke blås.
Jeg er ingen gæren overlevelsesfyr.
Jeg har aldri laget bål med friksjon. Det sparker jeg meg selv i ræva for.
Jeg burde ha forventet noe slikt i konkurransen.
La det fatne.
Hvis Delta kommer seg til målstreken, får de kanskje fyr på få minutter.
Blås.
Ok.
-Vi må lage én til. -Greit.
Den tok ikke fyr.
Pokker.
Det er tøft. Hold meg i skulderen. Gå ned der.
Forstår du? Vær sterk. Vi må bare avslutte sterkt.
-Fortsett. -Ikke gjør dette.
Nei. Jeg ødela for alle, og jeg føler meg jævlig.
-Ikke tenk på sånn dritt. Vi er et lag. -Det er umulig…
Jeg prøver.
Her. Gi meg armen din.
Fortsett. Jeg vet det er vanskelig.
-Kom igjen. Denne duger til opptenning. -Ok.
-Greit. Er du klar? -Ja.
La oss flytte den ut dit.
Sånn, ja. Ut nå.
-Du klarte det. -Dra ut denne trebiten.
-Den. Nei, den som står. Dra i den. -Vær forsiktig.
Vil det slukne?
Kom igjen.
Vinden ødelegger for oss.
Vi må tenne lunten over bålet. Den er langt oppe,
og vinden blåser flammen vekk fra lunten.
Vinden.
-Jeg ser en åpning. -Ja.
En lysning.
-Jeg skader meg selv. -Ikke gjør det nå.
-Nei. -Hastverk er lastverk.
Går det bra?
-De kommer. -Greit.
-Jeg vil ikke tape dette for dere. -Bare fortsett, Tina.
Vi er nesten fremme. Så nær.
Snart fremme.
-Her. Det går inn. -Ikke kvel det.
Kom igjen, kjære.
Jeg er redd for at vi går tom for flammer, at det dør ut.
Dør det, er vi ferdige. Vi taper spillet.
-Kom igjen, vind. Nesten. -Jeg har en idé. Gi meg regnjakken.
-Hva skal du? -Gi meg regnjakken! Jeg lager en vegg.
-Hvorfor? -For at vinden ikke skal blåse…
-Det kan ikke slukke. -Neida.
Jeg vet ikke hvilken *** vei jeg skal gå. Jeg prøver.
Nesten der, dere.
-Ja. -Ja.
Vi er fremme.
-Kom igjen! -Kom igjen!
Vi vil vinne én million. Drake, vi vinner én million dollar.
-Det er nesten der. -Ja!
Herregud.
Herregud. Drake!
-Jeg prøver. -Du er sterkere enn det.
Dere, jeg prøver, ok?
-Fortsett. -Jeg gir ikke opp. Kom igjen.
Kom igjen.
Kom igjen!
-Fyr! -Fyr!
Der er det! Vi klarte det!
Herregud!
Vi klarte det, Drew!
De vant.
Alt er i orden. Vi har spilt bra.
-Jeg er tøff! -Jeg er tøff!
Takk, Gud!
Jeg er tøff!
De vant. Det er over. På dette tidspunktet
er jeg bare våt og kald og klar for å dra hjem.
De klarte det.
Jeg kommer frem fra skogkanten og ser stranden.
Jeg tror jeg så Joes ansikt først. Det var tomt av skuffelse,
og hjertet mitt stoppet. Det gikk i knas.
Beklager at jeg tapte det for dere.
Ikke si unnskyld. Vi kom oss til målstreken.
Vi klarte det.
Det slo meg at jeg mislyktes.
Jeg sviktet laget mitt. Jeg sviktet mamma.
Og så bare
smuldret jeg opp.
Kom her.
Du avsluttet sterkt. Moren din vil bli stolt.
-Hun blir stolt. -Vi går til mål.
Vi må fullføre. Kom.
-Hun blir stolt uansett. -Du kjempet bra.
Vi går til kassen og blir ferdige. Gjør vår greie.
Moren din er stolt av deg. Verden er stolt av deg.
Der er det. Helikopteret.
Faen.
Den bagen ser ut som en pengesekk.
Det er pengene våre!
Herregud! Jeg har aldri sett så mye penger før!
Dæven! Hallo, mamma?
-Hei. -Jeg har vunnet én million dollar!
Hei, kjære. Ta frem de røde trusene. Vi er rike!
Vi er rike!
Herregud!
Det er bare penger.
Vi kan tjene andre penger. Du har gjort noe
ingen andre kvinner og de fleste mennene ikke klarte.
De karene slo oss der og får pengepremien.
Bra. Jeg er stolt av dere.
Ville jeg ha den? Ja. Jeg ville ha den for alle på laget.
Det lå ikke i kortene for oss, men det er greit.
Legg deg ned, T. Du klarte det.
-Vil du tenne det? -Vi må tenne det.
Vi vant ikke, men det betyr ikke at jeg er beseiret.
Vi har én siste utfordring, så kan vi avslutte sterkt.
Den skal vi fullføre.
Vi har alt vi trenger her.
Da gjør vi det.
Der er skyssen vår.
-Kom hit. -Vi skal hjem.
La oss treffe familiene våre.
Jeg er kjempestolt av meg selv og Drew.
Å ja, dette blir faen så kult.
To Texas-gutter kom hit for å gjøre det, og vi klarte det.
Hva syntes du om det, gamle gutt?
Jeg og kompisen vant én million dollar. Det er den mest utrolige,
oppmuntrende følelsen man kan få i livet.
Det er… Jeg har ikke ord.
Drake og jeg er venner for livet. Vi vil støtte hverandre
og nyte denne seieren sammen.
Ingen kan ta dette fra oss. Ingen.
Vi skal hjem.
Gratulerer, gutter!
La oss sette i gang. Kom igjen, kaptein.
-Du er for streng mot deg selv. -Slutt med det.
Selv om vi tapte,
hadde vi en jobb å gjøre.
Vi kom oss helt hit og gjorde det vi måtte. La oss tenne bålet.
Det ville føltes bedre om vi hadde vunnet, men vi fullførte.
Det skal være visst.
Og Brendon gjorde det han måtte. Han tente bålet.
Ja!
Det var som å få en bør av skuldrene da han tente bålet.
Det er over. Vi fullførte. Vi overlevde.
Vi kom ikke først, men vi fullførte.
-Vi spilte bra. -Du spilte fantastisk, kompis.
En god, lang kamp.
-Vi holdt ut og holdt sammen. Det er over. -Ja.
Jeg er ikke sur.
Jeg sa jeg skulle holde på min moral og integritet uansett hva.
Og det gjorde jeg, så for meg var seieren der.
Det var den. Seieren var der.
Nå skal vi hjem.
Vi har fått fire venner. Det er alt som betyr noe for meg.
Det har vært en følelsesmessig berg-og-dal-bane for alle.
Jeg kommer til å savne folkene mine, lagkameratene mine.
Vi har båret hverandre på skuldrene. Vi har lidd. Vi har ledd.
Vi har hatt det hyggelig og forferdelig. Vi har kranglet.
Vi har knyttet unike bånd. Det har jeg ikke hatt på lenge.
Vi er mer enn venner. Vi er familie.
Fra dag én ville jeg bare holde ut, og jeg kom meg til slutten.
Jeg burde ikke være her av mange grunner, men alt jeg vet, er
at jeg er så takknemlig for alle i Delta-gjengen
og at de viste meg nåde.
Alle sa i begynnelsen at vi begynner og avslutter sammen.
Og jeg kunne ikke ha fullført dette uten dem.
Det betyr mye, og det er kjernen i det som Delta-laget har vært.
Det var aldri min hensikt å komme hit for å få venner, men…
Jeg har fått noen gode venner her.
Dette har vært vanskelig,
men det vanskeligste er slutten.
Vi er en familie. For alltid.
I mitt hjerte for alltid.
Greit, det er whisky på den andre siden av regnbuen.
Å ja!
Tekst: Linda Hansen