Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det finns fall där en skada på främre korsbandet
har hotat spelarens karriär.
Vid rehabilitering handlar det till 70 procent om mental styrka.
Jag sa till mig själv: "Varför fortsätter jag? Det räcker!"
Jag såg hans grimas av smärta på tv.
När jag inte hade allt jag har i dag var jag bara en pojke med en dröm.
Vi måste till varje pris undvika överbelastning.
Lägg upp på Instagram!
Vad fan, låt mig spela nu.
JUVENTUS PRESENTERAR
Bollen går mot Chiesa.
Chiesa tar emot vid straffområdet.
Dybala. Tillbaka till Chiesa som skjuter! Men Smalling bryter
och slår undan både boll och ben. Chiesa blir liggande.
En ytterst oförsiktig tackling av Chris Smalling.
Chiesa ligger kvar. Hoppas det inte är allvarligt
för den gamla Fiorentina-spelaren.
Han har ont, vinkar med armen...
Han fick en spark på vänster knä. Vi tar en titt på reprisen...
Jag skulle precis skjuta när Smalling tacklade mig.
Jag kände en stöt av smärta i knäet.
Först trodde jag att en sena hade gått av.
Jag kände hur knäet slutade fungera.
I samma stund kom läkaren in.
Och det första jag sa var: "Jag har ingen känsla i knäet."
Vi försökte lugna honom, för han var skakad.
"Var kvar lite, så gör vi ett byte."
"Nej det är lugnt, jag kan fortsätta.
Det är kanske inte så allvarligt."
På sidlinjen sa jag: "Jag försöker."
Men för varje steg jag tog hörde jag hur det knäppte till.
"Knäpp, knäpp."
Och när jag sen ändrade riktning
knäppte det till rejält.
Det var...
...som om knäet gick ur led.
Jag föll ihop.
Tog mig för huvudet.
Lorenzo Pellegrini kom fram.
Jag sa: "Det har pajat helt."
Jag började gråta
när läkaren började röra på benet
för att se om korsbandet höll i sig.
Han stelnade och gjorde typ...
Jag blev helt förtvivlad och grät...
Det fanns inga ord.
Knäet hade vridit sig.
Inåt.
Krack!
Och det var det.
Vi åkte till Innsbruck, till professor Fink.
Han hade redan opererat två av våra spelare,
Chiellini och Demiral, med gott resultat.
Mamma följde med till Innsbruck.
För jag hade rejält ont
och var rädd för hur det skulle gå.
Och jag minns att jag sa:
"Det här blir en prövning."
Marlon.
Chelsea, Marlon, duktiga!
Federico var hyperaktiv som barn och sov otroligt lite.
Som mamma sa jag direkt:
Han måste hitta en idrottsaktivitet som tröttar ut honom,
annars blir han omöjlig.
Federico och jag är nästan i symbios.
Jag fick Federico när jag var ung.
Jag följde honom till träningen varje dag.
Jag var med honom på matcher och turneringar.
Jag har alltid funnits nära.
Det märkliga med skadan är att jag inte ens tänkte tanken.
Jag såg matchen på tv och såg att han skrek.
Jag såg hans grimas av smärta på tv.
Att det kunde vara så allvarligt var en så avlägsen tanke för mig
att jag avfärdade det.
Från det att det stod klart att han verkligen var skadad
har jag blivit betydligt mer orolig.
Det finns vissa fall i världen där en skada på främre korsbandet
har hotat spelarens karriär.
De har inte lyckats nå till samma nivå igen.
Hej.
Federicos operation var framgångsrik.
Vi har lagat det trasiga korsbandet
och sytt ihop menisken för att stabilisera knäet.
Om jag gör så här
uppstår som ett vakuum.
Det knäpper till när jag böjer det.
Det är bra, på sätt och vis. Då finns det vätska där.
Det klickar på grund av bindväven efter knäskadan.
Det låter bra.
Ja.
Hallå!
- Hur är det? Bättre? - Jadå.
- Svullnad, smärta? - Nej då.
- Det går framåt. - Ett steg i taget.
- God dag! - God dag!
Federico Chiesa!
Läget?
Hur är det?
Vi ses.
Allt bra?
- Allt bra? Mår familjen bra? - Jadå, de hälsar.
Det var skönt att höra.
Varje gång Federico kom till rehabiliteringen,
var den första frågan: "När slipper jag kryckorna?"
Sträck ut. Bra! Det artar sig.
- Bra jobbat! - Tack.
Just nu tränar vi hjärnan.
Musklerna kommer sen.
Därför börjar vi med krycka.
Först med krycka.
Vad har vi för målsättning?
- Inget lutande torn... - Precis!
Parallellt. Diagonalt.
Så symmetriskt du kan.
Du kan använda lite mer än halva kroppsvikten.
- Det går bra. - Ja, så här går det bra.
Försök att bli av med osäkerheten i ditt steg.
- När jag sätter ner foten? - Ja.
Fram med hälen och sträck ut.
Efter operationen trodde Federico att det värsta var över.
Jag försökte förklara för honom att det handlar att gå igenom stadier.
Det första är att få bort kryckorna.
- Vi börjar direkt med att gå. - Okej.
Jag vill inte pressa dig, men det här är viktigt.
Jag vill att du tar av dig skorna.
Gå utan skor.
Vill du prova utan käpp?
- Ja. - Klarar du det?
Känns knäet rakt och stabilt?
Okej. Gå.
Du klarar det här! Fokusera!
Tänk inte för mycket! Försök att gå smidigt.
Mycket bra!
Bra! Fortsätt.
Suveränt!
En månads arbete.
En månad och några dagar.
De första stegen utan kryckor
är det viktigaste steget i rehabiliteringen.
Att sluta med kryckor är viktigt.
Nästa steg är att gå ordentligt.
Tå, häl, tå, häl. Kom igen!
Att kunna börja gå igen är dag ett i min rehabilitering.
För efter operationen har jag gått med kryckor i sex veckor.
Det har varit lite som att vara kvar på sjukhuset.
För jag har varit helt beroende av andras hjälp.
Bra jobbat, Federico! Se upp...
Att slippa kryckorna var en stor lättnad.
Jag stod knappt ut, för när du är van att springa i 37 km/h
är det inte lätt att gå med kryckor.
MARS 56 DAGAR EFTER SKADAN
Det har gått sex veckor sedan operationen.
Vi är på väg tillbaka till Innsbruck för att bedöma Federicos tillstånd.
Det gör vi för att se resultatet av operationen
och för att kunna ta itu med eventuella psykiska problem.
INNSBRUCK, ÖSTERRIKE
Tack. Vi ses senare.
Är alla med?
- Kul att se dig! - Detsamma!
- Det är bättre. - Mycket bättre än senast!
Jag kan gå nu!
- Där ser man... - Ja.
Nu är det värsta över.
- Det kommer tillbaka! - Bra, va?
- Så om du slappnar av... - Okej.
Mycket bra. Det ser väldigt bra ut.
Det är bra att se att de första stegen gått bra.
Vi förväntar oss att det ska gå bra, men man vet aldrig.
Ingenting är helt säkert inom medicin.
Det känns bra att han gör framsteg
och att den första delen av den långa rehabiliteringen går bra.
Det gör inte ont.
Det är bra. Gör det ont här?
- Ingen styrka. - Ingen?
- Vi får se... - Den är snart tillbaka.
Nu måste han träna upp sina muskler, få bättre kontroll över benet
och bättre funktion i rörelserna.
Än är det är långt kvar tills han kan träna på riktigt.
Nu handlar det om funktion och muskeltillväxt.
Bra!
- Jag blir glad! - Glad?
Knäet känns bra. Det är bättre än det friska.
- Bättre än det här. - Det är målet.
När jag tar på mig skon känner jag av det här.
Det kommer att ta ett tag. Du lär tänka på mig ett tag.
- I dag är en bra dag. - Ja.
TURIN
APRIL 80 DAGAR EFTER SKADAN
Okej, bra.
I dag är känseln i knäet sämre jämfört med de andra dagarna.
Ja. Vi pratade om det i går.
Men det är sant. I dag är den sämre än andra dagar.
Alla har sitt eget sätt
att reagera på smärta.
Såja. Upp... Och igen.
Federico
har ibland behövt mycket stöd.
Vid andra tillfällen har han förvånat mig med sin viljestyrka
och sin förmåga att hantera
smärta, motgångar och lidande.
Ont?
- Det känns rejält. - Okej.
Många gånger under träningen har det gjort väldigt ont i knäet.
Jag har sagt till mig själv: "Varför fortsätter jag? Det räcker!"
Men när man under rehabiliteringen känner att man inte orkar mer,
så måste man tvinga sig att köra en runda till.
Utmärkt.
Låt benet återhämta sig. Bra.
FLORENS
Han tål inte smärta särskilt bra. Kanske för att han är man,
men också för att han alltid har varit skadefri.
Han är inte van vid att lida, varken fysiskt eller på andra sätt.
Jag har alltid hanterat Federicos tunga perioder
genom att försöka se mer ljust på dem.
Som förälder har jag försökt att inte visa honom
att jag är rädd, vilket jag som mamma naturligtvis kan vara.
I riktigt svåra stunder
lyckas jag behålla masken.
När det sen är över bryter jag ihop, men det är bara sån jag är.
Jag är rädd att det kan ta lång tid
innan han kan prestera på samma nivå som tidigare.
Det är en ganska stor rädsla, ja.
TURIN
- Hallå. - Hej, Fede'.
Hej, Fede'.
Hallå!
Att se dig gå omkring så här är nåt av det vackraste...
Är inte det underbart?
Är du redo?
Har tvivlen skingrats en del vad gäller att återfå funktionen?
Jag var rejält orolig ett tag.
Det är det jag menar.
Sen är det också det här med...
Jag är rädd för att börja springa igen.
Jag rädd för att ha tappat förmågan att springa - rent motoriskt.
Okej. Men du behöver inte lära dig att springa igen.
Det är fel att se det så.
Vi måste istället stärka de nervbanor som du redan har.
Det är något helt annat.
Det mentala ansträngningen vid en sådan här rehabilitering
står för 70 procent av arbetet.
Man måste fortsätta dag för dag, ständigt utmana sig själv
och övervinna rädslan för det okända
som man möter varje dag.
ALLIANZSTADION
MAJ 121 DAGAR EFTER SKADAN
- Tack så mycket. Väldigt snällt. - Vi väntar på dig!
- Tack så mycket. Hur är knäet? - Bättre, tack.
Första gången jag var på stadion med Lucia var på Chiellinis avskedsmatch.
- Det nya matchstället är fint. - Jag ser inte att det är nytt härifrån.
Ser du han med bollen?
- Vilket nummer har han? - Sju.
77.
Jag lärde känna Lucia under rätt ovanliga omständigheter.
Vi började prata i början av januari - men rätt förbehållslöst.
Jag ville så klart träffa henne, men hade ju skadat korsbandet.
Jag var tvungen att övertyga henne, för hon trodde att jag låtsades.
Hon föreslog att vi skulle ses ute, och kanske ta en kaffe...
"Jag kan inte!"
Ett!
Jag sa ju det!
Till slut lät hon sig övertygas och vi sågs hemma hos mig.
Då såg hon att jag var fast i soffan.
Så det var vår första dejt.
Du menar stilen på dräkten.
Ja, med helt svarta ränder.
Det är massa små trianglar.
- Små teckningar! - Det är så den ser ut. Ett annat år...
- Har ni inte kvar standarddräkten? - Den med breda ränder?
Ja, exakt. Det här är årets matchställ.
2020 hade Juve en rosa rand i mitten och vitt och svart på sidorna.
Det ändras varje år.
- Och den som är blå? - Det är bortastället.
Jag förstod att jag och Lucia kunde ha en framtid tillsammans
utifrån hur hon ansträngde sig för att förstå min situation.
Hon har hjälpt mig mycket.
Hon såg mina svagheter direkt.
Hon såg mig i en av min karriärs mörkaste stunder.
Hon fick på nära håll uppleva mina känslor, svagheter,
mina motgångar och min väg tillbaka...
Det har fört oss samman.
Ja!
Första återkomsten efter skadan var när vi tog farväl av Giorgio.
Jag tog på mig hela matchstället:
strumpor, shorts och tröja,
men gympaskor, för jag kunde inte ha fotbollsskor.
Det var oerhört känslosamt. Men ännu mer så för henne.
När vi träffades sa jag:
"Det här är inte mitt liv, utan bara en tillfällig fas.
Jag har match var tredje dag och är alltid borta."
Och att jag sa det tror jag hjälpte henne att förstå
vad jag känner när jag går ut på planen och spelar fotboll.
MAJ 135 DAGAR EFTER SKADAN
Hej.
Chi non lavora... Kan du den?
Hur fan står de ut, hur fan står de ut, hur fan står de ut?
Nej, inte så... Vad sa du om De Sciglio?
De Sciglio skyddar inte magen. Jag tror dig. Han har problem.
Du börjar bli för biffig.
Jag har huvudvärk, fan.
- Nej... - Jo, jag har huvudvärk.
Varför har du en snodd där som stryper blodtillförseln i armen?
Den går ju ända in till benet!
- Vadå stryper blodtillförseln! - Den går ända in till benet.
- Ja, för det är en hårsnodd. -Är den ett kärleksbevis?
Ja, men jag har haft den i typ tre månader nu.
Lucia sa till mig på skämt: "När du spelar match
vill jag att du har på dig nåt från mig."
"Okej. Vad vill du ge mig?"
Hon gav mig den här svarta hårsnodden.
Hon hade den på sig och liksom bara:
"Ta den här." Så enkelt.
- Varför pratar du om blodtillförseln? - Jag såg att den var svullen!
Sen sa hon: "Kan du inte göra en målhälsning till mig?"
Jag funderade och sa: "Jo...
När jag gjort mitt första mål ska jag pussa armbandet."
Jag har inte tagit av det sen dess.
Jag kommer aldrig att ta av det.
Det här är ett av de viktigaste stegen i vår gemensamma resa, som du vet.
Ja.
Vi ringar in datumet i dag, för vi ska springa.
Men då behöver du också ta ett kort varv i poolen.
Att springa rakt framåt är inget som skrämmer mig.
Det enda är att när jag ska sätta ner foten
så känner jag nåt... Men det är lugnt.
Men det som skrämmer mig rejält är
när jag måste byta riktning.
Innan dess måste vi göra andra övningar.
- Det är rädslan för det okända. - Som med allt annat.
Du var rädd för att sluta med kryckor.
Du var rädd för att göra tunga övningar på gymmet.
Nu är du "rädd" för att ändra riktning. Allt i sinom tid.
Nu!
Åtta gånger. Ett. Fotsulan på marken.
Som vi gjorde förut. Två. Såja.
Tre. Bra. Fyra. Bra.
Tar du med skorna?
Efteråt, om du sköter dig.
Vi tar det lugnt.
25. 50. 75. 100.
Fokusera på att lyfta hälen och driva fram foten.
I dag gjorde det inte så ont.
Innan jag sprang var jag rädd för att det skulle göra för ont.
Jag var rädd för att sätta ner benet på fel sätt...
Men när jag sprungit klart, sa jag: "Jag kan göra om det här i morgon."
Bra.
Poolen. Jag väntar där.
Fede', jag ställde mig där borta för att observera dig.
- Du springer symmetriskt. - Det kändes inte så.
Det känns inte så på grund av proprioceptionen...
Nu tränar vi även proprioceptionen.
Första gången är det så klart... Men vi ligger redan på 80 procent.
- De sista 20 procenten kommer senare. - Så det ser inte skevt ut?
- Jag känner mig helt... - Det beror på proprioceptionen.
FYSIOTERAPI
Stämmer det att hårbandet stryper blodtillförseln?
De larvar sig bara.
Att se Federico springa efter så många månader var känslosamt.
Nu har vi nått en punkt där vi börjar få svar på
om de här månadernas hårda träning
har utformats på ett korrekt och ändamålsenligt sätt.
- Fede', hur mår du? - Mamma.
Jag har goda nyheter.
- Jag har sprungit. -Äntligen!
Det måste firas!
Okej, mamma.
Enda problemet är att när jag springer
tar det fortfarande emot, eftersom jag känner mig sned.
Jag lutar mig åt vänster.
Men Ale' säger att det ser bra ut när jag springer.
- Man kan inte se att jag har opererats. - Nu får jag ont i magen.
Ja, det är långt kvar.
Det kommer att vara så här tills knäet vant sig vid att springa.
När jag tänker på återhämtningen och allt
blir jag nästan illamående.
I dag sprang jag och det gick bra.
- Alla är glada och nöjda. -Äntligen!
Men jag tänker redan på när jag måste göra skarpa vändningar.
Att löpa går bra, men när jag spelar byter jag ofta riktning snabbt.
Jag måste komma tillbaka till det jag kunde förr.
Det kan bli väldigt svårt...
Nej, Fede', du har redan lyckats ta dig an större utmaningar.
När du började spela i Serie A, sa du:
"Det är ett helt vansinnigt tempo!"
Det var en stor utmaning, men du har alltid klarat av dem.
Nu måste du ha öppet sinne
och försöka ta en dag i taget.
Jag var orolig inför operationen...
Det kräver mer tålamod än vanligt. Men jag är glad att du äntligen
har börjat springa igen. Det gör mig verkligen glad.
Vi ses i alla fall i helgen.
Då firar vi Lorenzo och är tillsammans...
- Okej? - Okej.
Vi hörs, mamma. Puss.
Hej då.
- God dag, Fede'! Läget? - Bara bra.
- Vill du ha kaffe, Fede'? - Ja tack. Så såret gick upp igen?
Ja, jag vill inte gå miste om nåt. Det är så det ska vara.
Jag ville sluta med stil. När jag skar mig insåg jag att det var dags att lägga av.
- Hur mår du? - Bara bra.
- Har du börjat springa igen? - Ja, vi tog första turen i går.
Så jag är väldigt glad.
- Det börjar ta sig. - Det saknas lite muskler...
- Bättre än för ett par veckor sedan. - Eller hur?
Du vet ju själv. De första fyra månaderna är hemska. Sen när man börjar springa...
Du ska se att det gradvis blir bättre.
Det kommer en ny svacka sen, men det är en del av processen.
- Ja, de sa det. - Det är helt normalt.
Nu är du glad eftersom du springer.
Sen märker du hur långsamt det går... Vi sätter oss.
Du märker att det går långsamt... "Fan, jag var ju svinsnabb!
Förut sprang ingen från mig, nu är alla snabbare än jag."
Det är sant.
Federicos första match i Serie A var Juventus-Fiorentina.
Vi bytte tröjor. Jag gav honom min, och han ville ge mig sin, men jag sa:
"Fede', behåll din tröja. Det är ju från din debut.
Det lär komma fler tillfällen att ge mig en tröja."
Jag ville inte ta den från en ung grabb
som säkert var lite generad eftersom jag var äldre.
Att du inte är här nästa år kommer att vara...
Konstigt - för mig också.
- Ja, för helvete. - Men det är rätt beslut.
Jag kommer att följa er med glädje när ni fortsätter resan på egen hand.
Det har fortfarande inte sjunkit in.
Nu när jag hämtar de sista grejerna här på Continassa,
går det sakta upp för mig
hur mycket jag kommer att sakna allt, människor och vardagen här...
Samtidigt är jag medveten om att det har varit en underbar tid,
och att det var rätt att gå vidare nu.
Tack, Giorgione. Lycka till med allt.
- Jag älskar dig. Ha en bra dag. - Vi ses.
FLORENS
Äntligen!
MAJ 140 DAGAR EFTER SKADAN
- Körde du långsamt? - Ja.
Du var sen...
- Du var sent ute, och körde inte långsamt. - Jag satt fast en timme i trafiken.
- Hur mår du? - Bara bra.
Är vi redo för den stora dagen?
- Jadå, jag är redo. - Läget?
Marlon har skitat ner mig.
Kom. Mormor och morfar är här.
- Har ni ätit? - Nej, vi väntade på dig.
- Jag satt ju fast i en timme... - Vid Barberino var det säkert...
- Här är han! - Hej!
Älskling.
- Hur mår du? - Bara bra.
Hej, Adria.
- Hur är det? - Vi ses ofta i Milano.
Det här är en viktig helg både för mig och för familjen.
Min bror tar studenten från samma skola som jag gick på.
För sju år sen tog jag studenten och nu är det min brors tur.
Jag visade bilden för mormor och morfar.
På dig och mig - och jag är liten. Och nu har det gått sju år.
När jag körde ner hit kände jag...
Jag tog dig till första klass i grundskolan.
Men efter en vecka gav vi upp
för du förstod inte ett ord engelska. Vi blev rädda och tog dig ur skolan.
Efter bara en vecka! För läraren började ge läxor...
"Hur kan hon ge läxor när han inte kan förstår...?"
Det var samma sak när jag återvände dit.
Jag tog mod till mig och drog med dig dit i femman.
Och då förstod du ingenting, men jag lämnade dig där.
- Vet mormor att jag har sprungit? - Nej.
Jag har börjat springa igen.
- Jag har inte berättat för någon. - Hon har inte sagt ett ord.
Jag har börjat springa. Jag har simmat i fyra månader...
- Nu fick jag lov. - Simmat, ja!
För en månad sedan gick jag runt med käpp - som du, mormor.
Lägg av, Fede'.
Han har det på film här.
- Vill du se det också? - Ja.
- Först mamma. - Jag först.
- Wow. - Jag kan lova dig att det var...
Jag har ju sprungit hela mitt liv, men att kunna springa den dagen...
- Att springa... - Nej, alltså...
Det har alltid varit naturligt för dig.
Det här är första dagen.
Otroligt. Att lära sig springa...
Som familj har vi alltid försökt
att vara honom nära och ge stöd, styrka och positiv energi.
Vi har känt för honom när han har haft det motigt
och har försökt hjälpa honom, var och en på sitt sätt.
I morgon har jag...
- Tänker du ha de där kläderna? - Jag har kostym med mig.
- Men ingen slips. - Det har inte jag heller.
Okej, ska vi äta?
VÄLKOMMEN TILL INTERNATIONAL SCHOOL OF FLORENCE
- Hallå. Hur mår du? - Välkommen tillbaka. Kom in.
Då har jag nöjet att presentera våra avslutningstalare: Lorenzo Chiesa...
Ett, två, tre!
Mina damer och herrar, avgångsklassen 2022!
- Men gråter du? - Jag grät också.
Så sött att du gråter för Lollino!
Studenten är enda gången jag blir så här rörd.
Jag lyckas alltid behärska mig, förutom när barnen tar studenten.
För det är en milstolpe för barnen. Det är en dag
då vi firar det hårda arbete som de har lagt ner.
- Hur är det? - Bara bra.
- Brorsan, alltså! - Jag för sju år sedan, och nu min bror.
- Hur mår du? - Vår kemistudent!
- Har du återhämtat dig? - Nej.
- Har du börjat träna? - Ja, i fyra månader.
- Tre månader kvar. I september... - Men du rör på dig och så?
Jag började springa för tre dagar sedan, så det går framåt.
- Hur känns det? - Förjävligt.
JUVENTUS TRÄNINGSANLÄGGNING
Bra. Och sakta ner. Bra!
Bra, Fede'.
Säg till om du blir stel så lägger vi om träningen.
Mycket bra! Du ska känna det.
Såja! Då så, vi nöjer oss där.
I början sa du att jag skulle accelerera så här.
Helt rakt. Men jag accelererar inte så.
Nej, du accelererar i sidled.
- Tänk på... - Det var då jag kände av sparken.
Först måste du göra det här, och sen...
Nästa steg är att ändra riktning. När det här väl sitter
kan vi börja jobba på att ändra riktning och accelerera som en fotbollsspelare.
Du sa att jag ska accelerera så här, men det gör jag inte.
- Man rör sig inte så. - Nej, jag rör mig så här.
Det här har mer att göra med rehabilitering än prestation.
Äntligen!
Första gången med nya tröjan.
- Vad tycks? - Fantastisk.
Hoppas jag snart kan bära den på planen.
Den kommer med ett stort ansvar. Nu måste du leverera.
Ja, det är en ära.
Med den andra har du gjort många mål.
- Den här står på noll. - Jag måste spela först.
- Den är fortfarande mållös. - Ja, vi får hoppas på det bästa.
Det här är en stor dag för Federico. Han har en fotografering för Jeep
och ska bära nummer sju för första gången.
Vi tar den svartvita.
- Hur många mål med 22? - Första året?
16 eller 17.
Jag gjorde sex i Champions League.
Och sen tolv... Nej, mer.
20. Jag gjorde 20 totalt.
På ett år och fem månader.
Nu måste du ta igen allt det på kortare tid.
Jag spelade fram till januari, nej, till november.
Ja.
Snyggt. Låt mig försöka.
Mina händer är svettiga så det snurrar inte så bra.
Tur att jag använder benen.
JUNI 144 DAGAR EFTER SKADAN
-Är du stel från gårdagens träning? - Nej, det gör ont.
- Vill du ta en titt, doktorn? - Vi tar en titt på grabben.
Gör det ont?
Ja, här på framsidan.
- Bara här? - Ja.
- Och här på ovansidan? - Nej, det känns bra.
- Bra. Och på sidan? - Känns bra.
Det är bara träningsvärk. Inga problem. Det ser bra ut.
Kör hårt, grabben.
Då så.
Vi värmer upp och mjukgör området, och sen börjar vi jobba med knäet.
Här är det lite... Vi måste mjuka upp baksidan.
Humöret går hand i hand med smärtan.
När du går upp på morgonen och har så svår smärta i knäet
att du måste ta antiinflammatoriska så blir du inte på gott humör.
Men det är en del av sporten.
Federico.
Om allt går som det ska tränar vi på sand i morgon.
- Allvarligt? - Ja.
Du ska fösa bort sanden med utsidan av din fot.
På det här sättet. Rita en cirkel.
Det är bara känslan du är ute efter. Tyngden mot dina knän.
Jag är rädd för att byta riktning, för det var så jag skadade mig.
Du ska känna det med utsidan av foten. Mycket bra.
Vänta. Kör! Ett, två...
Att ändra riktning är grunden i mitt sätt att spela.
Jag gör det målmedvetet, explosivt och även hänsynslöst.
Det är så jag dribblar.
Kör! Mycket bra.
Pressa, pressa. Mycket bra.
Mot mig! Bra!
Okej.
- Kör! Ett och två och tre. - Mycket bra!
Träningen på sand är en bra förberedelse
för Federicos riktningsändringar.
Där kan han använda kraft
på ett beslutsamt och säkert sätt eftersom sanden fördelar energin.
Använd kraft, men kom ihåg att inbromsningen är lång.
Så du måste kontrollera den. Vi kör fyra gånger igen.
Tre, två, ett, kör! Ja. Ja!
Kom igen. Ett!
Två!
Tre.
Fyra.
Mycket bra.
JULI 168 DAGAR EFTER SKADAN
- God dag! - Hallå.
Vad ska du äta?
- Spagetti. - Spagetti? För att det är kallt?
Nej. Jag tar en caprese.
Med vilket nummer skrev du på i morse?
- Sju. - Sju?
- Ja, jag skrev sju. - Var det första gången?
Lucia förstod direkt att det var en stor grej att byta tröjnummer.
Hon förstod att jag behövde nåt nytt.
Jag kommer tillbaka
men gör det på ett annat sätt. Förhoppningsvis ännu bättre.
Dusan tar nio, jag tar sju.
Och tio tar den som kommer.
Vilka egenskaper måste tian ha?
Inte mina.
- Nån som är bra tekniskt? - Den som är allra bäst tekniskt.
Nån som skapar chanser ur ingenting.
Som regel med ryggen mot målet. Vad menas med det?
Att de är försvarsspelare? Nej...
Vad menas med det?
- Med ryggen mot vilket mål? - Motståndarens mål.
Nu pratar vi inte mer om det här.
Jag kan väldigt lite om fotboll. Nu pratar jag och Fede' om det
och jag börjar lära mig lite.
Vi skämtar ofta om det och han driver med mig
för jag kan absolut ingenting.
Första gången jag var på ett stadion var med Federico.
- Vi går igenom positionerna. - Vilka då?
Vi gick ju igenom dem häromdagen. Har du redan glömt?
Okej, men enkelt.
Var spelar Dusan?
Han är anfallare. Bredvid dig. Du passar honom, och han gör mål.
- Bra. - Korrekt?
Ja, det stämmer. Om du frågar honom.
Han kan ju även passa mig så att jag gör mål.
Det är en speciell värld. Innan jag träffade Fede',
hade jag många fördomar om den.
Man ser oftast bara en sida av deras livsstil.
Fede' har visat mig hur det verkligen är.
Alla uppoffringar och ansträngningar som man vanligtvis inte ser.
Nu måste du försöka äta med lite etikett.
- Lägg inte ner handen. - Vilken hand?
- Jag behöver den för att göra så här. - Nej, så gör man inte heller.
Fede' lever i den här miljön, men är inte en del av den.
Han är helt annorlunda än resten av den världen.
Det är det som är så fint med honom, och det var det jag föll för.
När vi kom hit till Forte och stranden,
la vi oss inte omedelbart under parasollet i värmen.
Vi började spela burraco. Det var väldigt kul.
Vilka skitkort!
- Jag fick faktiskt ganska bra kort. - Din tur. Du måste dra.
Här.
- Gillar du inte hjärter? Klart du gör... - Fokusera på spelet.
Det är också ett sätt att lära känna varandra bättre.
Man lär känna andra sidor.
Jag har 200 poäng och du har 100.
När man skryter förlorar man.
Jag räknade bara poängen.
- Går du ut? - Ja.
Det där är oschyst!
Du får inte 2 000!
90, 100!
- Herrejösses! - Hur mycket fick du?
- 2 225... - Okej.
Då står det 2-2.
Jag älskar det här.
Snyggt...
-"Jag heter Lucia." - Jaja...
- Höll jag på så där? - Det här måste upp på Instagram!
- Det ska upp på Instagram! - Du är hopplös.
Forte dei Marmi betyder mycket, för vi har alltid semestrat där.
Där fick jag mina första vänner.
Det var första gången jag var ute... Där hände mycket för första gången.
Varför?!
Det är vår första semester ihop och vi har verkligen roligt.
Vi skrattar och pratar mycket.
Vi lär känna varandra bättre för varje dag vi är tillsammans
och samlar på oss fina minnen, vilket blir svårare sen när Fede' börjar spela igen.
När man blir en del av Fedes liv vänds ens eget liv upp och ner.
- Gick det bra i år? - Ja.
- Körde du? - Ja.
Jag låter inte Lucia köra Ferrarin.
- För kärlekens skull... - Nej!
- Hur mår du? - Bra, men jag känner mig stel.
- Alltså väldigt stel. - Det här är min plan...
Vi värmer upp i skuggan och aktiverar core- och sätesmuskler.
Därefter tränar vi i vattnet och efter det med gummiband.
Det är mycket mindre än förra gången.
Om du känner dig stel, kom ihåg att du inte har rört dig på tio dagar.
Inte som du är van vid, så du måste till viss del börja om.
Jag är i Forte dei Marmi, för alla spelare har rätt till semester.
Även Federico har semester, men eftersom han tyvärr är skadad
blir semestern något kortare. Så vi passar på att samla kraft.
Och jag är här för att hjälpa honom att förbereda sig bättre
att återuppta träningen på ett gradvis och kontrollerat sätt.
Fram och tillbaka i sidled, hela vägen bort.
Och tillbaka.
Hela vägen.
Den här planen betyder mycket för mig, eftersom jag spelade här
när jag var åtta, nio, tio, elva år gammal.
Jag och mina vänner var här från morgon till kväll, bokstavligen.
Vad fan!
Fotbollen var allt för mig.
På förmiddagen spelade jag där, på eftermiddagen drog jag på träning.
Antingen är högerfoten sämre, eller så har vänsterfoten förbättrats.
Rehabiliteringen har också varit en påminnelse om
var jag började och vad jag gjorde
när jag inte var Federico Chiesa.
När jag inte hade allt jag har nu.
När jag bara var en pojke med en dröm.
Lucia sparkar med tån.
- Försök träffa ribban. - Kom igen.
Om du lyckas åker jag till Juventus och river sönder spelarlicensen.
Du måste träffa undertill.
TURIN
AUGUSTI 202 DAGAR EFTER SKADAN
Har man sett!
- Du har nästan blivit snygg. - Jag har blivit brun.
Jag kände knappt igen dig.
- Jag är nästan rörd. -Överdriv inte, Ale'.
För att jag är brun?
Om jag inte tränar på fredag måste jag träna på söndag.
- Usch då! - Ja, faktiskt.
Nu är karusellen igång.
- Vad betyder det? - Att från och med i dag
till dess du är tillbaka på planen kommer det att snurra på rejält.
Det är en metafor. Använder du aldrig sånt?
Du måste tala klarspråk om det här.
Från och med nu går det i ett med programpunkter och träning.
Det blir roligare för dig nu
för du får ta på dig fotbollsskorna igen.
- Jag har saknat dig. - Samma här.
Att träna med fotbollsskor är det sista steget
i rehabiliteringsprocessen.
Vi måste vara försiktiga och vaksamma,
för fotbollsskor frestar på ben och knä
på ett helt annat sätt än gympaskor.
Fotbollsskor! Är det sant? Nu ska jag visa dig bollen.
- Jag ska inte använda den. - Bra.
- Det här är en fotboll. - VM-bollen.
Pratar ni om vilka ni gillar och inte gillar?
- Vi pratar om övningar. - Säkert!
Om du träffar ribban bjuder jag på en cappuccino.
- Jag ska träffa målet, inte ribban. - Jag vill att du träffar ribban.
Du vann en cappuccino!
Att se Federico sparka boll igen
och göra sina konster med den är en enorm glädje.
Det är belöningen för de här månaderna med honom.
Jag måste bara säga att när jag hade kryckor
och Fabio, föraren, transperade mig...
- Transporterade. Vad sa jag? - Transperade.
Då tänkte jag i alla fall:
"Hur fan ska jag klara det här?"
Jag hade precis börjat träffa Lucia.
- Och ser du nu? - Nu har jag fotbollsskor på igen.
Det är allas förtjänst.
Det var då jag insåg att du och jag är på samma våglängd.
När vi inte gick till VM
och jag kom hit och du sa: "Det är bättre att du går hem."
Jag såg att du kämpade då, både fysiskt och psykiskt.
Det är i såna stunder... Om jag hade tränat den dagen
hade jag kunnat förvärra knäet eftersom jag inte var där mentalt.
Tyvärr minns jag dagen då du skadade dig.
Den dagen glömmer jag aldrig. Det säger jag inte för att du är här nu.
Jag kom springande mot dig. Minns du?
Jag satt ju på bänken.
Jag kom till dig och du la handen på min axel.
Vi gick 300 meter ihop förbi Juventusklacken.
Jag glömmer aldrig det.
SEPTEMBER 260 DAGAR EFTER SKADAN
- Kom in, Fede'. - Hej.
Allt bra? Kul att se dig igen.
Detsamma.
Då så.
Jag är glad att se dig igen eftersom du snart
blir en del av laget igen.
Därför vill jag att vi pratar om hur du mår
känslomässigt och mentalt. Det här är ju en speciell fas.
- Hur är det med kroppen? - Jag mår bra fysiskt.
Men tills jag tränar med laget igen känner jag mig inte helt återställd.
Jag gjorde Serie A-debut när jag var 18 och började med fotboll när jag var sex.
Jag har alltid spelat, och har aldrig varit skadad så här länge.
Nu väntar jag bara på
att de låter mig börja spela.
Om vi går tillbaka i tiden lite och du tänker på skadan,
vad har varit det värsta?
När jag skulle ut på planen igen
för att se om jag kunde springa,
och jag faktiskt inte kunde det...
Det var ett hårt slag.
- Jag känner en viss ilska. - Mot en särskild person?
Nej, mot mig själv och själva händelsen.
Jag vill inte skylla på personen som tacklade mig.
- Sånt här händer i fotboll. - Absolut.
Jag skulle vilja föreslå
att du använder en teknik som du redan känner till, nämligen knackning.
Den rensar ut negativa känslor som kanske fortfarande finns kvar,
och låter dig fokusera på det positiva.
Nu ska du fokusera
på luften som cirkulerar i din kropp och på min röst.
När du andas genom näsan,
andas varje cell i din kropp.
Mycket bra.
I tillståndet du nu befinner dig i
vill jag att du föreställer dig
ögonblicket då du blev tacklad bakifrån.
Mycket bra.
Nu följer du bara medvetandeströmmen, utan att göra något.
Ta ett djupt andetag och öppna ögonen.
- Allt bra? - Bara bra.
Vill du berätta vad du såg?
Det första jag såg var att jag stod ensam på planen.
Helt lugn, på natten, under strålkastarna.
Det var jag själv och läktarna, men de var helt tomma.
Men jag stod där, rak i ryggen och självsäker.
- Det var bilden jag såg. - Det viktiga här är känslan.
Det var positiv, för det verkade som
att jag var trygg där och redo att ta steget ut på planen igen.
En positiv signal från ditt medvetande.
Ja. Det är sant. Tack.
Hej!
Hallå.
God dag.
- God dag, mina herrar. - God dag.
- Allt bra? - Jadå, själv?
Bara bra.
- God dag. - God dag, killar.
Vi ska alltså bestämma oss för
om Federico är redo att träna med laget.
Vi måste därför vara
mycket uppmärksamma på vad våra tester har visat.
Vi börjar med isokinetiken. Var hastigheten 180 och 90?
Ja, 180 på extensorn med 7 procents differens.
Och på flexorn 3 procent. Där har kurvan en fin utveckling.
Vi har gjort samma bedömningar vid andra slags styrketester.
Även här var den skadade foten starkare än den friska.
Så det finns goda förutsättningar för en successiv återgång till gruppen.
Det som intresserar mig, med tanke på att Federico har svaga sätesmuskler,
är att undvika överbelastning av särskilt vänster bens sträckmuskler.
Ja, med Ale' och Mario är vi redan igång och tränar det.
Vi kör gummiband och höftlyft med ganska tunga vikter.
Bra. Vi får följa honom noga. Nästa möte blir med tekniska staben.
- Tack ska ni ha. Vi ses. - Tackar. Lycka till.
Fede'!
Hoppa och nicka.
Hallå, killar. Chiesa är med oss i dag.
OKTOBER 263 DAGAR EFTER SKADAN
Att Federico får träna med laget igen är väldigt känslosamt.
Lika mycket för honom som för oss.
En gång till. Sen delar vi upp oss.
Det är en fantastisk upplevelse att se honom med gruppen.
Det är som att återupptäcka en spelare som befinner sig på topp.
Man ser det på honom, för han är lyckligare på planen än utanför den.
Nick i mål ger dubbel poäng, dykning och nick i mål ger trippel.
Samtidigt finns så klart oron.
Var det var rätt tidpunkt för Federico att börja träna med laget?
Eller kan det ge komplikationer?
Det är en sak att träna en mot en, en annan att spela med 23 personer.
Risken att något kan hända ökar eftersom det blir fler interaktioner.
Jag är säker på att jag slår hårdare passningar.
- Hårdare än tidigare? - De är stenhårda.
- När du skjuter också. - Ja.
FLORENS
Federico står väldigt nära sina syskon och sin familj.
Vi är väldigt sammansvetsade i vår relation med Federico.
Vi har alltid stöttat honom.
De andra två syskonen har nog fått göra en del uppoffringar
för att Federico ska få fullfölja sin resa.
I Federicos fall har det varit avgörande
att alla är delaktiga och ingen känner sig utanför.
Alla har på ett eller annat sätt bidragit till
att bygga upp Federicos karriär.
Det är så klart han som har dragit största lasset,
men syskonen har också bidragit. De var hans allra första fans.
Tillsammans med honom har de upplevt hans glädje och entusiasm över
att få leva ut sin passion.
TURIN
Första fyrkanten var kul. Hela laget deltar,
och det är roligt, eftersom man ska undvika att de i mitten får tag i bollen.
Bra jobbat, Fede'!
Jag kände att jag var med i spelet.
Jag tänkte inte ens på
att jag kom direkt från en skada. Jag var helt inne i spelet.
Och lagkamraterna hjälpte mig, för när det var min tur, sa de:
"Se vem som har uppstått från de döda!" Tack för det, killar!
Det är två saker som oroar mig inför min comeback.
För det första: Kommer det att gå bra?
För det andra:
Har jag gjort allt jag kunnat för att komma tillbaka till samma nivå?
Det är de två frågorna jag ställer mig.
297 DAGAR EFTER SKADAN
När Fede' berättade att han var uttagen,
kunde jag knappt tro det. Jag var helt mållös.
Jag visste inte vad jag skulle säga. Jag var så skakad.
Vi har en familjechatt.
Han skrev: "Jag blev uttagen."
Klockan var ett och vi skyndade oss att boka tågbiljetter.
Vi åkte hemifrån vid fem, och väl i Turin var alla spända.
Fort!
Chiesa gjorde bra ifrån sig på träningen. Jag såg honom ge allt i duellerna.
Det gav mig en bra känsla.
Det är dags.
Jag hoppas att han njuter av stunden.
Vi håller alla andan lite
och är med honom till 100 procent.
Det enorma arbete vi har lagt ner, all svett och möda...
När han korsar linjen som markerar före och efter,
kommer jag att vara lika rörd som han.
Visst finns en rädsla där. Det går inte att komma bort från.
Men tillsammans övervinner vi allt, även rädslor.
Att se Fede' på stadion med alla supportrar
är en obeskrivlig känsla.
Var är han? Jag ser honom inte.
- Tänker han inte hälsa? - Jodå, titta bara.
Han ser oss snart.
- Slappna av. - Jag är så nervös.
Om han så bara får fem minuter.
När får han komma in?
När matchen är över.
Federico, gör det du alltid varit bra på så kommer allt att bli bra.
Var beredda nu.
Efter 297 dagars väntan,
efter 297 dagars lidande,
efter 297 dagar långt från planen
är Federico Chiesa nu tillbaka.
Översättning: Joakim Troué
Svensk Medietext