…שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע, שמונה.
אחת, שתיים, שלוש, ארבע…
בסביבות שנת 1993, הייתי מקבל מכתבים מכל האולפנים הגדולים כמו וורנר,
שהיה כתוב בהם, "אנחנו רוצים להיפגש איתך".
וחשבתי שזו בדיחה,
כי למה חברת הפקה הוליוודית כזו גדולה תרצה להיפגש איתי?
הייתי חסר חשיבות.
וחלקתי את המידע
עם חבר שלי שהוא עורך דין אמריקאי, והוא אמר,
"אתה יודע שלא יזיק ללכת להיפגש איתם."
אז נעתרתי לאחד המכתבים ונסעתי ל"האחים וורנר".
ובמשך כמעט שעתיים,
המנהל לא אפשר לי לדבר בכלל.
הוא נתן לי דו"ח שלם
על תעשיית הקולנוע ההודית.
הוא ידע כל פרט.
איך אנו יוצרים סרטים,
מה מצבנו מבחינה כלכלית ומסחרית,
מה סוג הסיפורים שאנחנו יוצרים, מי השחקנים, כל המערכת.
הייתי בהלם.
חזרתי וסיפרתי לחבר שלי,
"תקשיב, הייתי שם וזה מה שקרה."
הוא אמר דבר אחד, "מר באצ'אן,
"אתה צריך לחזור למדינה שלך, כי האמריקאים בדרך."
- סדרה תיעודית של NETFLIX -
- חלק רביעי: מורשת -
מה את חושבת על המונח "בוליווד"?
מעולם לא מצא חן בעיניי שזה נקרא בוליווד.
מה רגשותייך לגבי המונח "בוליווד"?
המילה "בוליווד".
אני לא אוהב אותה.
שונא אותה.
לא, אני לא אוהב את המילה הזו.
אני מניח שהאות ב' באה משמה הישן של מומבאי, "בומביי".
מפני שיש הוליווד, יש בוליווד.
הדבר היחיד שמפריע לי בשם בוליווד
הוא שלא נכלל בו שאר הקולנוע ההודי,
שגם הוא חשוב ואף יותר.
קולנוע בנגלי, טלוגו, טמילי, מלאיאלמי, פנג'אבי.
אני חושב שאפשר להבין את הזלזול
שרוב אנשי הקולנוע מפגינים כלפיו
אם מכירים את המקורות שלו.
מאמר משפיל שנכתב על הסרטים שלנו
ועל כך שהם רואים בנו גרסה גרועה של הוליווד.
האם אני מרגיש שהוא משפיל?
לא אהבתי אותו בהתחלה,
אבל אז הבנתי שהרבה שמות
שהחלו כסוג של עלבון, למעשה השתרשו.
לא ידעתי שה"אימפרסיוניסטים"
היה גם הוא מונח משפיל.
אישית, אני לא רואה זאת כך,
אבל הרבה אנשים רואים זאת כך, ובמיוחד מר באצ'אן.
אז כשאני לידו, אני לא אומרת "בוליווד".
כשאני אומר, "תעשיית הקולנוע ההודי",
אני יודע שהמילה "בוליווד"
חולפת בראשי.
אבל אני לא רוצה לומר אותה.
אבל אני אוהב את המונח "תעשיית הקולנוע ההודי". יש לו…
הוא רומנטי יותר מבוליווד.
כולנו נלחמנו בזה בהתחלה.
אנחנו לא בוליווד, אלא אחוות הקולנוע ההודי, או הקולנוע ההודי.
אבל הבנתי שקל יותר לומר "בוליווד",
כי זה מייד מה שהם חשבו שאנחנו.
הם חשבו שזה השם של הקולנוע ההודי.
יש נטייה טבעית
לגרום לכל זה להיראות כמו הודים מזמרים ורוקדים.
היה בנו משהו בוליוודי במיוחד כשתויגנו כך.
"זה ממש בוליווד", או "זה ממש בוליוודי".
אבל אני חושב שזה משתנה במהירות.
אומנם שירה וריקודים הם הזהות שלנו,
ואני חושבת שאנחנו צריכים לשמוח על כך, כי זה ייחודי לנו, אנחנו המצאנו את זה,
אבל זה לא הדבר היחיד.
יש סרטים רבים כל כך שמייצגים הודו חדשה.
וזה הקול שמגיע לקהל העולמי עכשיו.
- סרטו של יאש צ'ופרה "ויר-זארה" -
אם היית אומר "הודו" כשנסעת לחו"ל,
הם אמרו, "היי, בוליווד".
פגשתי הרבה אנשים זרים,
כולל אנשי תקשורת, באירועי ההשקה. התקשורת הגיעה לשם.
והם היו מתייחסים אליי כמנכ"ל "האחים וורנר" של הודו.
- סנג'יב קוהלי מנכ"ל לשעבר -
זו הרמה שאליה הגיעה חברת "יאש רג' פילמס".
ההכרה במותג.
לכן היו אלה החברות הרב-לאומיות שהחליטו,
"האם יש כאן הזדמנות?"
והייתה בהלה לזהב.
סרטי "סוני" באו ובנו…
זו הפעם הראשונה שאולפן הוליוודי ממש הפיק סרט הודי.
וורנר יצרו את "צ'נדני צ'וק טו צ'יינה".
- וורנר חושפים את טריילר הקונג פו הבוליוודי -
אלוהים יודע מי אישר את התסריטים, כי כולם היו איומים.
- אנופאמה צ'ופרה עיתונאית קולנוע -
אבל הם רצו להשתתף במשחק.
אני זוכר את בכורת "נער החידות ממומבאי"…
- אניל קאפור שחקן -
על הכרטיס נכתב, "אניל קאפור ופוקס מזמינים את כולם".
אז הם רק נכנסו לתעשייה.
אני זוכר שדי התרגשנו כששמעתי "אולפני המאה ה-20"…
- סאיף עלי ח'אן שחקן -
כי כולנו רוצים ליצור סרטים עבור חברות כאלה,
אבל לא קלטנו את האיום ועד כמה זה יכול להיות מסוכן.
- קאראן ג'והר -
סכומי כסף גדולים הושלכו על שחקנים, על קולנוענים ועל פרויקטים,
כך שהכול נשלט על ידם
בגלל הדרך שבה הם הכתיבו את השוק.
ידעתי שזה מטריד מאוד את אדי.
בכנות,
רבים מהם ניגשו ל"יאש רג' פילמס" כדי להיקשר איתם,
אבל הבעיה היא שאדי לא הסכים לזה בקלות,
כי זו השתלטות.
הם רצו להגיד לנו איך לעשות סרטים,
ואדי לא מוכן לזה.
האמת היא שיש חשיבות למי שמספר את הסיפור שלך.
ואני חושבת שאחד הדברים החשובים לאדי היה שאנחנו צריכים לספר את הסיפורים שלנו.
עלינו לספר בעצמנו את הסיפורים שלנו.
כמובן, אחרי הליברליזציה בשנות ה-90,
הרבה חברות רב-לאומיות נכנסו.
הודו היא כעת יעד מועדף לחברות רב-לאומיות שמחפשות קשרים.
- מיקרוסופט -
רבות מהן משלבות כוחות עם חברות הודיות.
הייתה לי תחושה שזה יקרה גם בתעשיית הקולנוע…
- הבנק הלאומי של פריז בנק אוף אמריקה -
ושמודל האולפנים כנראה יגיע להודו.
ואם זה יקרה, כל חברת הפקה…
- די-טי סינמה -
אפילו בעלת מוניטין כמו שלנו, תעבוד בסופו של דבר עבור האולפנים.
- אדיטיה צ'ופרה -
- יו"ר ומנהל יאש רג' פילמס -
אבי היה איש הודי שמרני מאוד.
הוא לא הבין. הוא אמר, "אתה רוצה להקים אולפן?"
אמרתי, "לא, אני רוצה לעשות גם את זה, אבל זה רק מיקום פיזי".
אני חושב שאנחנו צריכים לשלוט בנקודות ההפצה שלנו.
ולפני שהאולפנים נכנסים…
- איסוף כרטיסים -
אני רוצה להפוך לאולפן כדי שהם לא יבואו לקנות אותנו,
אלא יראו בנו שווים.
רציתי לשדרג את כל תהליך יצירת הסרטים.
רציתי לשדרג את כל התעשייה.
רציתי שאנשים יסתכלו עלינו
לא כאמני קרקס, אלא כמובילי תעשייה תאגידית רציניים.
יום אחד, יאש התקשר אליי.
"ואקיל, אנחנו צריכים לבנות אולפן."
- מהן ואקיל -
אמרתי, "טוב, תן לי לבדוק".
בדקתי ואמרתי, "זה לא כדאי מבחינה כלכלית".
הוא אמר, "בני, כדאי או לא,
"אני רוצה לבנות אותו, אדי יעשה זאת."
כשיאש ואדי אמרו לי שהם בונים אולפן…
- אמיר ח'אן -
חשבתי, "באמת?"
דאגתי ליאש ולאדי. חשבתי,
"הם משקיעים בזה כל כך הרבה כסף."
"האם אפשרי בכלל מבחינה כלכלית לנהל משהו כזה?"
אני חושב שאפילו הם לא ידעו אם הם ירוויחו את הכסף בחזרה.
לא הייתי בלחץ,
כי לא בזבזתי את הכסף שלי.
יאש אמר לי, "תבנה לי את האולפן הכי טוב שאפשר".
אגיד לכם למה זה לא הדאיג אותי.
הסיבה היא שמבחינתי,
גם אם הכול ייכשל ונצליח להקים את האולפן הזה
שנושא את שמו של אבי,
לכל הפחות מה שעשינו
הוא יצירת אנדרטה שמסמלת את מה שהוא עשה.
אני חושב שזה יקר מפז.
אז כל מחיר שצריך לשלם על זה יהיה בסדר.
גם כשהתחלנו לבנות את הסטודיו,
הרעיון היה רק חלום,
ממש כמו ב"שדה החלומות".
אם תבנה אותו, הם יבואו.
- מ. פ. חוסיין -
- 2005 אולפני "יאש רג' פילמס" נפתחים -
שמחנו כל כך כשהאולפנים נפתחו.
אין לתאר זאת במילים.
כולנו עברנו לכאן בשנת 2005,
ואני חושב שהיה אירוע ענקי
ואחיו הגדול של אבי, מר ב' ר' צ'ופרה, הגיע.
זו הייתה תקופה נפלאה, כי כשאנשים ראו לראשונה
את מה שעשינו כאן,
כולם פשוט התפעלו.
אני זוכר, בתחילת שנות ה-2000…
- אקשאי וידהאני מנכ"ל -
כשיצרנו את המתקן הזה,
מאחר שהייתי מנהל האולפן,
הייתי מארח הרבה אנשים שבאו לראות אותו.
מה שלומך? -איך אתה מרגיש?
- ויל סמית' שחקן -
וכל מי שהגיע להודו מהוליווד,
לדוגמה, רצה לבוא לראות את מה שיצרנו.
והיית מסתובב איתם וכולם היו המומים…
- אייקון מוזיקאי -
כי הרבה אנשים חשבו
שהוא טוב יותר מהרבה מתקנים בברבנק או בלוס אנג'לס.
הוא מדהים. אני שמח שבאנו לכאן.
רציתי שזה יהיה ציבורי מאוד.
לדוגמה, לחשוף מידע בפני עיתונאי הקולנוע.
אדי אמר, "לא, זה בשבילנו".
ולמעשה, האולפן הזה נבנה בשבילו.
- "סאלם נמסטה" -
הייתה תקופה שהייתה כמו באגדות.
- "יאש רג' פילמס" בשוונג -
- המאסטרים של בידור הפופקורן -
יצא רצף של סרטים, בזה אחר זה, כל אחד מצליח יותר מקודמו.
אפילו בתעשייה נראה כאילו "יאש רג' פילמס" לא יכולים לטעות.
- דהום 2 -
אני זוכר שבאחד הריאיונות, המראיין אמר,
"לאחיך יש מגע זהב".
- אודאי צ'ופרה -
אמרתי, "אני מקווה שזה יימשך".
מתי קרה הבלתי נמנע?
זה לא שברגע אחד,
אפשר לומר שהמצב התחיל להתדרדר.
זה היה תהליך הדרגתי.
הדבר הגדול שקרה בתקופה ההיא מבחינה אישית היה הבריאות של אימא שלי.
היא לא הייתה טובה.
אובחן אצלה סרטן.
ובזמן הזה אבי התחיל לפנות את מקומו.
מבחינה אישית ידענו שזה דבר גדול
שבאמת מנע מאיתנו
לחיות באגדה שהעולם ראה.
זה הזמן שבו אבי ואני התחלנו ליצור
סוג של שיח משלנו, כי הוא היה צריך מישהו לדבר איתו.
אחי היה עסוק מאוד בעבודה באותה תקופה.
אז הוא ישב איתי ואמר לי, "אני מפחד".
לאבי ולי הייתה ממש מערכת יחסים של אחים.
ואחי היה כמו האבא.
אבי ואני היינו יושבים ומספרים זה לזה סודות
ואומרים, "אל תגיד לאדי, אבל אני עשיתי את זה".
אז בשלב מסוים, זה אכן קרה.
אדי הפך לאב של שנינו.
אז בשנת 2004, חווינו הצלחה גדולה.
בשנים 2005 ו-2006
הרגשנו כאילו… אנחנו לא יכולים לטעות.
ואז הגיעה שנת 2007, ודי התחלנו להתדרדר.
חווינו כמה אי-הצלחות.
התמודדנו עם מצב פיננסי לא טוב כל כך.
הייתי בשפל.
חשבתי לעצמי, "למה האינסטינקט שלי לא עובד?"
"האם נגמר לי המזל?"
והבנתי שאני צריך לביים.
לא ביימתי שבע שנים, כי הייתי שקוע בעבודה.
כמובן, לא רציתי לביים בהלך הרוח הזה.
רציתי ל…
חשבתי שכאשר אביים,
זה יהיה בנסיבות טובות יותר.
והבנתי שאני צריך להעניק לחברה
סרט ממש גדול ומצליח,
ושכנראה אצטרך ליצור אותו בעצמי.
- רב נה באנה די ג'ודי -
"זה זיווג משמיים"
נסעתי לשבועיים ללונדון
ואמרתי שאני הולך לכתוב.
היה לי שביב של רעיון.
- "רב נה באנה די ג'ודי", 2008 -
זה סיפור על בעל שהתחתן בשידוך
עם בחורה צעירה, והוא לא מגניב במיוחד.
והיא…
היא לא שמחה להתחתן איתו מלכתחילה,
וזה סיפור האהבה שלו.
הוא רוצה לזכות בליבה. הוא באמת אוהב אותה.
והוא יוצר אישיות חלופית כדי לזכות בה.
- ילד רע -
כמובן, אותו שחקן יגלם את שניהם.
הבעיה של כולם הייתה, "איך היא לא תזהה אותו?"
אז הסרט ייכשל כבר מנקודת המוצא שלו.
גיבור!
שלום. אני טאני.
ואני הגיבור שלך. -מה?
אני זוכר שהתקשרתי לשאה רוח' מלונדון ואמרתי,
"סיימתי את התסריט ואני רוצה להתחיל לצלם בעוד שלושה חודשים.
"אתה פנוי?"
הוא היה מחויב לסרט שבדיוק בוטל.
"בדיוק התבטל לי סרט. אני בפנים."
הייתי רק בת 19 כשהוחתמתי על הסרט.
הסרט הראשון שלי.
ואדי לא רצה שאף אחד יידע שאני השחקנית הראשית.
הכול היה תחת מעטה סודיות.
- אנושקה שארמה -
העובדים במשרד לא הורשו לספר זה לזה.
זה היה כזה סוד גדול. זה היה סוד ענק.
ואדי ממש אמר לי,
"את לא יכולה לספר לאיש. אפילו לא להורייך."
אמרתי, "אני חייבת לספר להוריי".
אני גרה עם אימי. איך אפשר לא לספר להם?
אותה שנה הייתה, מבחינה אישית ומקצועית,
הקשה ביותר בחיי.
והייתי תחת לחץ כבד לכל אורכה.
אבל באופן מוזר, בכל פעם שנכנסתי לסט של "רב נה",
הרגשתי כאילו אנרגיה כלשהי מסירה ממני הכול.
ופשוט הייתי מאושר.
"מבחינת העולם אני פרא, בלי דאגות"
לפני שהסרט הספיק לצאת…
התרחשה המתקפה של 26 בנובמבר.
בערב יום רביעי, 26 בנובמבר, 2008,
בירתה הפיננסית של הודו, מומבאי,
הייתה נתונה למתקפה מתמשכת של עשרה חמושים.
- טרור במומבאי -
ב-60 השעות הבאות,
דרמת פעולה אמיתית התחוללה על מסכי טלוויזיה ברחבי העולם.
- תשעה מהמחבלים נהרגו -
אנשים הצליחו לעזוב את בית המלון ואלה חדשות טובות למשפחות.
רק רגע.
תתכופפו. למטה!
- מלון טאג' מהאל במצור -
המצור של המחבלים במומבאי הסתיים,
אבל השלכותיו צפויות להדהד עוד זמן רב.
כתבתו של מארק פיליפס.
העיר הייתה משותקת.
"רב נה" אמור היה לצאת ב-12 בדצמבר.
בתוך שבועיים.
- "רב נה באנה די ג'ודי" תסריט ובימוי: אדיטיה צ'ופרה -
אז הרבה אנשים למעשה,
בתוך החברה ואפילו מחוץ לה, אמרו, "פשוט תדחה את הסרט".
אני באמת מאמין שיש משהו רוחני שפועל כאן.
אני חושב שהסרט יצליח.
וחשוב מזה, אני חושב שאנשים
ירצו לראות את הסרט הזה. הם ירצו לשמוח.
הם ירצו סרט מעודד שנותן הרגשה טובה.
אני אסתכן.
לא אשנה את התאריך.
- "רב נה…" סוף סוף משמח את "יאש רג' פילמס" -
זה גם הגיע מתחושת הביטחון הפנימית שלי…
- הכריזמה של שאה רוח' עושה פלאים "רב נה…" שובר שיאים -
באנשים של המדינה הזו.
דבר לא יכול לזעזע את ההודים.
אנחנו העם שמתאושש הכי מהר.
והוא הצליח, והיינו…
היינו בסדר.
כשאני מסתכל לאחור, אני חושב שיש הרבה גאווה
במה שכולנו השגנו ב"יאש רג' פילמס".
היום, ההחלטות שלי נכונות יותר משהן שגויות.
אולי זה לא יהיה כך מחר.
ייתכן שלא יהיה לי הרעיון הכי טוב בחדר.
אולי לא אצור את הסרטים הכי טובים.
אולי אצור יותר סרטים גרועים מטובים.
"לעולם אל תגידי אני אוהבת אותך, לעולם אל תגידי ז'ה טם"
- "בפיקרה", 2016 בימוי: אדיטיה צ'ופרה -
כשהסרט שלי, "בפיקרה", לא הצליח,
קצת נשבר לי הלב
במשך לא מעט זמן.
כנראה עד היום, באיזשהו מקום,
זה מכרסם בי קצת.
ואקשן!
זה היה סרט שחשבתי עליו די הרבה זמן.
רציתי ליצור סרט קליל
ללא עמודי התווך של הקולנוע ההודי.
חשבתי לעצמי שאנחנו לא עושים קומדיות רומנטיות.
בהודו, אנחנו עושים סיפורי אהבה.
אני חושבת שעכשיו אנחנו חברים.
ואמרתי, "אני חושב שהודו מוכנה…"
חברים?
"לסיפור שאין בו ליבה רגשית חזקה."
הוא מהנה וקליל יותר.
הצלחנו להמשיך הלאה.
הנה אנחנו, שנה לאחר מכן, אומרים "שלום" בסטייל.
בואי נחגוג את יום השנה לפרידה שלנו.
אוי, בחייך!
ודרכו,
רציתי להציג בחורה הודית משוחררת מאוד.
אנחנו רוצים לגור יחד?
בהחלט.
כמו זוג לא מגניב,
נקרא זה לזה בשמות טיפשיים כמו, "חומד, בייבי, מותק"?
לעולם לא.
למה לא נגיד "אני אוהב אותך" זה לזה?
כי זה יהפוך לרגשני, סנטימנטלי. הסוף להנאה.
מושלם.
חשבתי שהודו מוכנה לזה.
חשבתי…
פשוט נראה לי שהם לא היו מוכנים שזה יגיע ממני.
אדיטיה צ'ופרה תמיד הרגיש הכי בנוח
כשהוא מגשר על שני העולמות.
המסורתי והמודרני.
אם זה ב"דילוואלה דולהניה לה ג'יינגה", או ב"מוהבטין".
- טנול תאקור עיתונאי קולנוע -
אפילו ב"רב נה".
עכשיו הקהל דורש ממנו משהו אחר.
המדינה נעשית צעירה יותר ויותר
ואדיטיה צ'ופרה כבר לא צעיר כל כך.
- "בפיקרה" מי שמעז לאהוב -
בזמנו, חשבתי ברצינות,
מה יקרה ל"יאש רג' פילמס" אחריי?
עליי לטפח מפיקים יצירתיים בעלי קול ייחודי
שקיים בהם האתוס של "יאש רג' פילמס", אבל שיכולים להביא את הקול שלהם,
שלא בהכרח חייב להיות הקול שלי.
הייתי עוזר בשלושה סרטים של "יאש רג' פילמס".
- מאניש שארמה במאי ומפיק -
"פאנה", ואז "אג'ה נאצ'לה", ואז עשיתי את "רב נה באנה די ג'ודי".
לבסוף ביימתי את הסרט הראשון שלי,
"בנד באג'ה באראט".
שונה לחלוטין.
שניהם יושבים, מחליפים מבטים.
אז בשיחה אגבית למדי עם אדי,
אמרתי לו, "יש תסריטאי שכותב תסריט".
- "דום לאגה קה היישה" מאת שרט קטרייה -
"רוצה לראות אותו? זה סרט קטן, אולי…"
הוא אמר, "שלח לי אותו".
קראתי אותו, ופשוט הייתי המום ממנו.
אמרתי שאני חייב ליצור את הסרט.
למחרת הוא חוזר ואומר, "הוא מוצא חן בעיניך? באמת?"
עניתי, "כן". "אולי תפיק אותו?"
ואני אמרתי, "באמת?"
לא היו לי תוכניות כאלה.
כך נוצר "דום לאגה קה היישה".
- דום לאגה קה היישה -
- במאי: שרט קטרייה מפיק: מאניש שארמה -
אמרתי, "אני לא מכיר את העולם הזה מספיק טוב
"כדי להפיק אותו.
"אבל אני חושב שאתה תהיה מצוין.
"אני נותן לך את האחריות על הסרט הזה."
אז הייתה לי משימה נפלאה, למצוא את השחקן הראשי.
והתפקיד היחיד שלי היה לפגוש הרבה שחקנים בכל יום.
אמרתי למאניש, "כבר יש לך שחקנית".
איך את רוצה להתחיל?
את רוצה להתחיל עם "ג'אב וי מט"?
כן.
תמיד רציתי להיות שחקנית.
אבל כל ה…
ולא סיפרתי לאף אחד שאני רוצה להיות שחקנית.
זה היה מין סוד כמוס ואפל.
הרווחתי טוב בעבודתי, הייתי טובה מאוד במה שעשיתי.
- בהומי פדנקאר -
הפכתי לחלק אינטגרלי מאוד ממערך הצילומים.
מובן שבהומי, בהיותה העוזרת שלי, חששה ממני מאוד
ולא הסכימה להיבחן מולי.
- שאנו שארמה מלהקת -
היא תמיד אמרה, "צאי מהחדר".
יום אחד הגעתי בהפתעה, וכולם ניסו… אז שאלתי,
"מה קורה? בהומי נבחנת?"
אני לא נוסעת לבד ברכבת בפעם הראשונה.
הדלת הייתה קצת פתוחה וראיתי אותה,
היא החזיקה את המצלמה
והיא נתנה סימנים לארבעה אנשים שונים.
אלוהים אדירים. זה יותר מדי. עברת היום את הגבול.
אמרתי לאדי, "בהומי היא שחקנית ממש טובה".
והוא צחק.
כי היא הייתה שמנמנה וביישנית.
כאילו, בחורה מצחיקה.
אז דחפתי אותה למכון כושר ואמרתי, "תתחילי לרדת במשקל, מותק".
"את באמת…"
אז היא התחילה לרזות.
ואז אדי התקשר אליי ואמר,
"בטוח שבהומי יודעת לשחק?"
אמרתי, "אני מוכנה להמר בקריירה שלי".
הוא אמר, "טוב, אז יש לי סרט
"שבו צריך בחורה בעודף משקל."
אמרתי, "בהומי, תעזבי את המכון, תתחילי לאכול עכשיו".
מה קרה? -אימא, הסארי שלי נפתח.
אמרתי לך להדק אותו בסיכה. לא הקשבת לי. תחזיק את זה.
"דום לאגה קה היישה" מתרחש בעיר הרידוואר בשנת 1995.
תכניסי את הבטן.
הסרט נפתח עם אדם צעיר וחסר כיוון
שמחפש צרות, בשם פרם.
אני חושב שהבחור והבחורה צריכים להציג את עצמם.
בהחלט.
ההורים שלו משיאים אותו לאישה מלאה בשם סאנדיה.
פרם לא נמשך לסאנדיה בכלל.
ראית את הגודל שלה, אימא? ענקית.
ענקית?
אתה לא כוכב קולנוע, אתה נשרת מבית הספר!
והעובדה שהיא לא נראית טוב במובן המקובל
מגביר יותר את חוסר הביטחון שלו.
"לא בחור שנראה זקן וזועף"
זו הכלה שלך?
"הוא גבר ששולט במטלות הבית"
הופעתי לראשונה כגיבורה בעודף משקל,
שזה חסר תקדים בהודו,
בסיפור אהבה, שזה לגמרי חסר תקדים.
הוא קרא לי פרה שמנה ודברים אחרים, אימא.
אז מה? את לא פרה שמנה? -תשתוק!
כל כך הרבה אנשים פנו אליי
ואמרו לי, "אנחנו מרגישים שאת מספרת את הסיפור שלנו".
הרבה אנשים הופתעו
שסרט כזה נעשה באולפן הזה.
- איושמן ח'וראנה -
אישה שמנה ובחור מפסידן.
אבל הדבר המשותף לי ולכל הגיבורות של "יאש רג' פילמס"
היה שהיינו בטוחות בעצמנו מאוד.
הייתה לנו אמונה רבה בעצמנו.
והיינו לוחמות צדק.
תישן עם סאנדיה לילה אחד…
תקשיב. -תדע מהו גיהינום.
גם לו יש סימנים כחולים, תראו.
פשוט תראו.
הסרט נתן לי הזדמנות לקדם
את מאניש כמפיק יצירתי,
שזה משהו שרציתי להתחיל לעשות.
לטפח מפיקים יצירתיים חלופיים ששונים ממני.
כך שלא רק היצירתיות שלי
מזינה את האולפן.
שאלתי את עצמי, "איך אני אמסד יצירתיות?"
כשחקן מקצועי, אם אני צריך להעביר 100 ימים על הסט,
אני מעדיף להעביר אותם על הסט של יאש צ'ופרה.
כי עבורי, לעבוד עם יאש צ'ופרה על הסט זה…
- שאה רוח' ח'אן -
האושר האולטימטיבי.
למען האמת, הוא צעיר מאדי מבחינת הנוכחות שלו על הסט.
הרבה יותר מרץ.
- מאחורי הקלעים של "דיל טו פאגל היי" -
דוד יאש תמיד היה חברותי מאוד, כולו אהבה.
אהבתי לבקר אותו, כי לא הרגשתי שאני נפגש
עם מפיק קולנוע רציני מאוד.
זה היה יותר כמו להיפגש עם אדם אבהי מאוד שנתן לי עצות.
הוא סיפר את הבדיחות הכי מצחיקות.
- קאג'ול שחקנית -
בדיחות קרש קצרות וממש מטופשות.
מלא אנרגיה על הסט. צועק, צורח באושר עם כולם.
הקול הכי רם על הסט היה של יאש צ'ופרה.
מוכנים?
לפנות מאחור.
הוא בדרך כלל תיאר את התחושה של מה שהוא רוצה.
הבחורה צועדת משם.
- מדהורי דיקסיט -
זה צריך להיות דבר נלהב מאוד, או מתוק ורומנטי מאוד.
הוא היה יוצר אווירה כזו לא רק עם שחקנים, עם כולם.
כולל את עוזר הבמה, את התאורנים, את הצלמים.
כולם רצו לעשות את מיטבם.
אקשן, בבקשה.
הוא לא היה מסתכל במוניטור.
הוא היה עומד ליד המצלמה, או ישר מולך.
לפעמים, הצלם היה צריך לומר…
- קתרינה קאיף -
"יאש, מצטער, קצת… אתה נכנס לתמונה."
חצי מהזמן לא הצלחתי להבין מה הוא אומר.
- ריטיק רושאן -
הייתה לו נטייה לדבר ממש מהר.
מהר מאוד. במהירות מסחררת.
"תעשי את זה… כך."
"תעשה את זה… כך."
הוא היה פשוט…
"מה הוא אמר?"
אנשים על הסט היו מסתובבים, "על מה הם מדברים?"
ושאה רוח' היה אומר,
"תגידו כן. אומר לכם למה הוא מתכוון."
לאבי הייתה גישה קולנועית שונה מאוד
מזו של אחי.
האתוס והפילוסופיה שלו על קולנוע לא היו תאגידיים בכלל.
בזמנו, הכול קרה בשיחת טלפון אחת.
זה היה קורה תוך כמה ימים.
המבנה התאגידי לא היה קיים.
מימון הסרטים היה שונה לחלוטין.
היה לך חבר שהיה משקיע כסף.
או שהיית משקיע כסף משלך ויוצר את הסרט.
אשתך או אשת השחקן
היו מכינות את התלבושות או חושבות על התלבושות לסרט.
זה היה כמו עסק משפחתי קטן.
כל תהליך המודרניזציה הזה,
הוא לא ממש אהב אותו.
הוא אהב יותר את הסגנון הישן של הקולנוע,
בו כולם תרמו, כולם היו משפחה.
הוא אמר, "מה יש היום בתעשיית הקולנוע?"
- פמלה צ'ופרה אשתו של יאש צ'ופרה -
"הוא יעשה את זה, הוא יעשה את זה.
"מה הבמאי יעשה?"
רציתי לטפל בתלבושות, והיה עוזר במאי אחר,
והוא אמר, "אני אביא לך את התלבושות".
אני רוצה לעשות הקראה, ומישהו אומר, "אנחנו נכין אותם".
- ג'יידיפ סאהני תסריטאי -
הוא אמר, "מי יוצר את הסרט? אתם או אני?"
אני זוכר שהוא התחיל לדבר הרבה יותר.
"אני לא עושה עוד סרט, זה הסרט האחרון שלי."
- "ג'אב טק היי ג'אן", 2012 בימוי: יאש צ'ופרה -
האם זה אותו סרן סאמר אנאנד שמחזיק בשיא
בנטרול פצצות?
כן, 97 פצצות.
"ג'אב טק היי ג'אן" היה סרט
שבחרתי במקום סרט אחר שאדי הציע לי.
"לא, אם יאש מצלם סרט, אני אשתתף בו."
סינג, פתח את השוק. -בסדר, אדוני.
התשוקה שלו לעשות את "ג'אב טק היי ג'אן"
הייתה כמו של מישהו שיוצר את סרטו הראשון.
ויאש, אפשר היה לראות את השמחה
שגרמו לו היצירה הקולנועית והנוכחות על הסט.
הוא היה יושב עם הצוות, הם אכלו יחד,
הוא היה הראשון שמגיע לסט בבוקר והאחרון שעוזב.
אני לא משתתפת בהרבה סרטים, אבל לאדי אמרתי, "חייבים לעשות אותו".
היה מקסים כל כך לעבוד איתו.
כמובן, כולנו התבגרנו.
מה אתה עושה?
ו…
הגעתי לשם, צילמנו.
וברגע שהצילום הסתיים…
- רישי קאפור -
והמבטים שלנו הצטלבו, של יאש ושלי,
ליאש היו דמעות בעיניים, לי היו דמעות בעיניים.
שנינו הסתכלנו זה בזה,
והיה פלאשבק של רגעים כאלה לשנינו.
צילמנו בלדאק בתנאים ממש קשים.
הוא היה האדיש מבינינו. אני רעדתי מקור.
והיו לנו עוזרים בני 18 ו-19, שחלו.
והאיש הזה בן ה-80 פשוט עומד.
כמה אנשים רצו לעזור לו לטפס על ההר ולרדת.
והוא אמר, "לא, אני לא רוצה עזרה.
"תרימו אותי כשאמות."
הוא תמיד היה כזה.
צילמתי בקשמיר, אבל אז הוא בא ואמר,
"הסרט שלך הושלם."
"מה זאת אומרת?"
"זה השוט האחרון, אין עוד. הסרט הושלם."
והוא נעשה נסער מאוד.
ואז הוא התחיל לבכות.
הוא אמר, "אולי זה השוט האחרון". אמרתי, "למה האחרון?"
הוא אמר, "אין עוד שוטים איתך".
אמרתי, "כן, אבל נצלם את הסרט הבא".
"זה האחרון… השוט האחרון."
אני חושבת שהוא החליט
שזו תהיה ההפקה האחרונה שלו,
אבל הוא לא סיפר לאיש.
כי הוא ידע שכולם ינסו להניא אותו מזה.
אני רוצה לשאול אותך, מתי הסרט הבא? ו…
מתי תקרא לי לבוא לצילומים?
אתה כבר יודע מה התאריכים, רק תגיד לי מי הגיבורה,
אשמע את הסיפור מאדי.
מתי הסרט הבא?
כי זו הייתה חוויה נהדרת ואני רוצה לעשות זאת שוב.
- 2012 הריאיון האחרון של יאש צ'ופרה -
שאה רוח', מעולם לא נתתי למחשבון להכתיב את חיי.
החיים שלי אינם מחושבים.
המשכתי לנוע כמו הרוח, או הים, לאן שאלוהים הוביל אותי.
ביליתי את חיי בהקשבה ללב שלי.
כשליבי אומר משהו, לא אכפת לי מה יש לאנשים לומר.
ליבי אומר שהספיק לי.
לא אביים יותר סרטים אחרי "ג'אב טק היי ג'אן".
לא ידעתי קודם.
אמרתי בקול רם בריאיון הזה, "מה?"
והוא הסתכל עליי וחייך.
מה שהכי זכור לי מהזמן שביליתי עם יאש צ'ופרה
הוא עשר השנים האחרונות שביליתי איתו.
כשהייתי במומבאי…
- אנופם ח'ר -
בכל בוקר הייתי הולך לאכול איתו ארוחת בוקר.
הוא פתח את ליבו בפניי
ונתן לי לראות את השמחה שלו, את האושר שלו,
את גאוותו באדי, את אהבתו לאודאי,
את אהבתו לפאם.
לאחר גיל מסוים,
יש מידה מסוימת של בדידות שמתגנבת פנימה.
ולבדידות הזו אין קשר לאופן שבו העולם מתייחס אליך.
…חיים שמחים, שלווים וארוכים,
ויום הולדת שמח, מר באצ'אן.
אמיטאב חגג יום הולדת.
יום הולדת 70 שמח.
והלכתי לחבק את יאש.
הוא רעד. היה לו חום.
הוא אמר, "האירוע הזה מתעכב. הגעת עכשיו".
אמרתי, "בדיוק באתי מהצילומים".
הוא אמר, "יש לי חום".
ואז המשכתי לאכול ארוחת ערב.
למחרת בערב, הוא היה בבית החולים.
כשאבי היה בבית החולים,
צילמתי את "דהום 3" בשיקגו.
וכל הזמן התקשרתי לאחי.
הוא אמר, "הוא אושפז בבית חולים, אבל אל תדאג".
הוא ניסה שלא אדאג.
ולא הייתי בטוח עד כמה המצב חמור.
אדי אמר, "לא, הכול בסדר.
"לקחנו אותו לבית החולים ליתר ביטחון."
אני זוכר שלילה אחד, חלמתי
שאבא שלי נמצא כאן באולפן
והוא יושב בחליפה שחורה לגמרי,
ואני שם לידו, והוא אומר, "למה אתה לא כאן?"
וקמתי באמצע הלילה והבנתי שמשהו לא בסדר,
אחי ממעיט בחומרת המצב.
הקולנוען, יאש צ'ופרה, מאושפז מאז שבת
לאחר שאובחנה אצלו קדחת דנגי.
הוא חש במעט אי נוחות ב-11 באוקטובר.
שמעתי שהוא אושפז בבית חולים.
שמעתי שהוא חלה בדנגי ואדי אמר, "אל תבוא עכשיו.
"אני לא רוצה לעשות מזה עניין." והבנתי אותו.
וב-21 באוקטובר, ישבתי לבד במשרד.
חייגתי ודודה פאם הרימה מייד את הטלפון.
אמרתי, "דודה פאם, מה שלום דוד יאש?"
והקול שלה נשבר.
היא אמרה, "המצב לא טוב, קאראן. בוא עכשיו".
וכמה ימים אחר כך…
- ג'והי צ'אולה שחקנית -
- פונאם דילון שחקנית -
זה…
אלוהים, זה לא דבר שנעים לזכור, למען האמת.
ברגע ששמענו, כולנו הגענו לאולפן,
לשם הביאו את גופתו מבית החולים,
וכל אנשי התעשייה היו שם, באולם למטה.
באותו יום, בכיתי המון.
ובקרמטוריום, אמרתי לשאה רוח', "איבדתי את אבי".
הוא אמר, "אתה לא לבד, אדון ואקיל. גם אני איבדתי את אבי".
זה מה שהוא אמר. גם הוא ראה בו דמות אב.
הוא היה הדבק ששמר על אחדות המשפחה והאולפן.
מהי "יאש רג' פילמס" ללא יאש?
- ראני מוקרג'י שחקנית, אשתו של אדיטיה -
היינו שבורים מאוד, כי זה היה פתאומי מאוד.
והעובדה שהוא אפילו לא ראה את העותק הראשון של הסרט…
ותקשיבי,
אל תתפללי לשום דבר.
רק תאהבי אותי.
כי תשכחי מפצצות…
אפילו אלוהים לא יכול למנוע ממני לחזור אלייך.
אני יודעת.
אני חייבת לומר בכנות,
הבטחתי לעצמי שלא אבכה.
אבל כשראיתי את הסרט, ואת 15 הדקות האחרונות שלו,
בכיתי ועוד איך.
ואז אדי, שיהיה בריא, בא אליי ואמר,
"תראי, אימא, אבא תמיד אמר, 'אני אמות כשמגפיי על רגליי.'"
זה היה הקטע שלו. לא פעם או פעמיים, בכל יום,
הוא אמר, "אני מעדיף למות כשמגפיי על רגליי",
וכך בדיוק קרה.
- יאש צ'ופרה - 50 שנות קולנוע הודי -
הנחמה שלי הייתה
שאבי לא חווה יום אחד של זקנה.
אז אובדנו,
בו אני חש בכל יום,
לא מטריד אותי.
אני חושב שהוא חי חיים מלאים.
אני חושב שאפשר לומר שהוא השיג כל דבר שאדם יכול להשיג בחייו.
עכשיו יהיה אנוכי מצידנו
לרצות שהוא יישאר.
הוא סיים את תפקידו.
הוא סידר אותנו, הוא נתן לנו הכול, הוא סיים.
הניחו לו ללכת.
אני חושב שאדי מתגעגע לאביו בכל יום, כמו כולנו.
אבל אני חושב שזה שבר את אודאי בדרכים שאני לא יכול לבטא.
אני חולם עליו המון.
ותמיד אותו חלום,
שאני מדבר עם אבי באירוע כזה או אחר,
אנחנו נהנים מאוד ביחד.
אולי אנחנו אוכלים משהו,
או שאנחנו יושבים במקום כלשהו וצוחקים, מתלוצצים ואז פתאום,
נופל לי האסימון שהוא לא בחיים.
היה לנו קשר מדהים ממש עד שהוא נפטר.
זה היה הקשר הטוב ביותר בחיי.
אז כן, אני מתגעגע אליו המון.
כן, אני חושב עליו הרבה, בהחלט.
- 2012 בכורת הסרט "ג'אב טק היי ג'אן" -
לא קל לנהל קריירה במשך 50 שנים
ולהישאר בשיא.
אז סרטו הראשון היה להיט גדול וסרטו האחרון היה להיט גדול.
וסרטו הראשון יצא ב-1959, וסרטו האחרון יצא ב-2012.
- ג'אב טק היי ג'אן -
תרצה לומר משהו?
"הסיפורים המיוחדים שסיפרתי
"החלומות המאושרים והעצובים
"השירים שלי, חלקם נעימים לאוזן, חלקם לא
"הדמויות שלי, חלקן טובות, חלקן לא
"כולם שלי, ואני בתוכם
"רק אל תשכחו אותם
"אל תשכחו אותי
"כל עוד אתם חיים
"כל עוד אתם נושמים"
גבירותיי ורבותיי…
כפי שאמרתי, זכות, כבוד,
ותודה רבה לך, יאש, על שהיית טוב אלינו כל כך. תבורך.
לאחר שאבי נפטר,
הרגשתי שיש הרבה אנשים שמרגישים ריקנות.
- יאש צ'ופרה -
והבנתי
שעכשיו הם מצפים ממני למלא את החלל.
והאופי שלי שונה מאוד מהאופי של אבי.
אני לא איש חברותי, למעשה לא טיפחתי את זה.
אין לי קשרים כאלה.
לא בטוח שיש לי כישורים מתאימים.
וכמובן, אני לא יכול להיות הוא.
זה בלתי אפשרי.
אבל אצטרך לעבוד קשה יותר על עצמי
כדי לייצג אותו במובן מסוים.
ואני לפחות נגיש
לאנשים שבאמת צריכים אותי.
האם זה החלק שהכי קשה לקיים במורשתו?
כן, אני כל הזמן מרגיש שזו דרכו
לומר לי,
"טוב, בני, עכשיו אני אוודא
"שאתה תצא אל העולם."
אז כן, זה קשה. אבל אני עובד על זה.
אני מרגיש שזה משהו שהוא רוצה שאעשה,
ואני אומר לו, "בסדר, אבא, אגיע לשם".
אני חושב שבמסע שלי, לא מצאתי שיש בי
אותה תשוקה שהייתה לאחי ולאבי.
זה דבר שהגיע בשלב מאוחר יותר בחיים…
בערך בזמן שבו אבי נפטר,
הייתי על סף שינוי בעצמי.
וזה לא היה רק מבחינה רגשית, אלא גם בתחום הקריירה.
רציתי לעשות משהו שונה.
- גרייס ממונקו אוליבייה דאהן -
רגעים מדהימים בינתיים
על השטיח האדום לרגל פסטיבל קאן ה-67…
אז הקמתי חברת הפקות בלוס אנג'לס שנקראת "ואי-אר-אף אנטרטיינמנט".
- חברת "יאש רג' פילמס" משיקה חברה בלוס אנג'לס -
הוא בין-לאומי מאוד בחשיבה שלו.
בזמנו הייתה לו
חשיפה רבה להוליווד, לטלוויזיה אמריקאית.
וחשבתי שהוא יהיה טוב מאוד בזה.
ואמרתי, "זה יהיה שייך לך,
"ואתה תנהל את זה ותחליט איך להתנהל…"
והוא התלהב מאוד.
לסרט הזה יש במאי צרפתי.
פרויקט בין-לאומי. אודאי צ'ופרה אף הוא שותף בהפקה…
ידעתי שתמיד אחיה בצל של אבי ושל אחי.
יהיה לי קשה מאוד להיחלץ מזה.
אז כאן נוצרה הזדמנות שאם אעשה זאת,
וכל הצלחה, אפילו קטנה, שאפיק מזה,
היא תהיה שלי,
וכך אוכל ליצור זהות לעצמי.
אתה מרגיש שהשגת את מה שתכננת?
השגתי חצי.
הגעתי לחצי הדרך.
יש הרבה דברים שתכננתי…
ליצור סוג של נוכחות בין-לאומית
ל"יאש רג' פילמס" בהוליווד.
חלמתי גם להביא את ברודוויי להודו.
פארק שעשועים היה חלום ענק שלי. עדיין.
חשבתי שכבר היינו מגשימים את זה, אך לא.
למעשה, עדיין לא התחלנו בכלל.
ו…
לדעתי "יאש רג' פילמס" תוכל לעשות זאת.
יאש אמר לי פעם
שהוא השקיע את כל חסכונותיו בבניית האולפן.
הוא לא היה חייב.
יש דברים טובים יותר שאפשר להשקיע בהם.
הוא אמר, "תמיד רציתי אולפן משלי
"שאליו יבואו כל הצעירים
"ועוזרי הבמאי יהפכו לבמאים,
"וייצרו סרטים משלהם, תוך שהם מוגנים
"מהקשיים ומהמכשולים של עסקי השעשועים."
זהו ביטוי טבעי…
אני חושב שזה משהו שיאש חלם עליו
ואדי הפך אותו למכונה משומנת היטב.
אז זה נווה מדבר.
וזה מקום מיוחד מאוד בגלל זה.
זהו תאגיד מקצועי מאוד
שיש לו לב של קומונה עדינה.
אז מבחינה זו, אדי פועל באותה דרך.
"אלה אנחנו, זה מה שבאנו לעשות."
ו…
"נמות תוך כדי עבודה." וזה מה שקרה.
וגם לבנו זה יקרה. אז…
"כוכבים ממלאים את כיסיי
"בעוד השמיים ריקים
"אור השמש מחמם את ידיי
"בעוד העולם רועד
"נפשי שמחה
"ליבי אומר לי לחגוג
"העניין הזה
"של נשיקה
"כוכבים ממלאים את כיסיי
"בעוד השמיים ריקים
"אור השמש מחמם את ידיי
"בעוד העולם רועד
"נפשי שמחה
"ליבי אומר לי לחגוג
"העניין הזה
"של נשיקה
"כוכבים ממלאים את כיסיי
"בעוד השמיים ריקים
"אור השמש מחמם את ידיי
"בעוד העולם רועד
"כוכבים ממלאים את כיסיי
"העניין הזה של נשיקה"
תרגום כתוביות: מיכל כהן