…tre, fire, fem, seks, syv, otte.
En, to, tre, fire…
Omkring 1993 fik jeg tit breve fra Warner Brothers og andre store filmselskaber,
der gerne ville møde mig.
Og jeg tog det aldrig seriøst,
for hvorfor ville et stort produktionsselskab dog mødes med mig?
Jeg var bare en person.
Jeg fortalte det
til en ven, som var amerikansk advokat, og han sagde:
"Der sker ikke noget ved at mødes med dem."
Så jeg tog til møde med Warner Brothers.
Og i næsten to timer
fik jeg ikke engang et ord indført af deres repræsentant.
Han gav mig et helt foredrag
om den indiske filmbranche.
Han kendte alle detaljer.
Vores film,
vores økonomi, vores handelssektorer,
hvilken slags plots, hvilke skuespillere, hele systemet.
Helt vildt.
Jeg snakkede med min ven
og fortalte, hvordan det var foregået.
Han sagde bare: "Hr. Bachchan,
du skal tage tilbage til Indien, for amerikanerne kommer."
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL 4 "EFTERMÆLE"
Hvad synes du om termen "Bollywood"?
Jeg har aldrig brudt mig om den term.
Hvad synes du om "Bollywood"?
Ordet "Bollywood."
Ikke så godt.
Hader det.
Nej, det ord kan jeg ikke lide.
Jeg går ud fra, B'et kommer fra "Bombay."
Fra Hollywood til Bollywood.
Problemet med ordet er,
at resten af indisk film glemmes,
som er lige så vigtig.
Bengalsk, Telugu, Tamilsk, Malayalam, Punjiba film.
Man skal forstå, at den modvilje,
mange filmfolk har over for det,
er fordi de kender oprindelsen.
En nedsættende artikel om indiske film,
der kaldte det en discountversion af Hollywood.
Om det er nedsættende?
Først var jeg imod det,
men så gik det op for mig, at mange navne
starter som et øgenavn, der hænger ved.
For eksempel var "impressionister"
også et øgenavn.
Jeg ser det ikke sådan,
men det gør mange andre, og især Hr. Bachchan.
I hans nærvær bruger jeg aldrig det ord.
Når jeg siger "hindi-sprogede film,"
ligger ordet "Bollywood" lige på tungen,
på vej ud.
Men jeg vil ikke sige det.
Jeg kan godt lide termen "hindi-sprogede film."
Det lyder mere romantisk.
Vi var allesammen imod det i starten.
Vi er ikke Bollywood, vi er den indiske filmbranche.
Men det var nemt at sige Bollywood,
for det var det, de troede, vi var.
At indisk film bare hed Bollywood.
Der er en tendens
til at få det til at lyde som "de der indere, der synger og danser."
Der var noget særligt Bollywood-agtigt over os, da vi fik navnet.
"Ej hvor Bollywood-agtigt."
Men det ændrer sig i disse dage.
Sang og dans er vores identitet,
og jeg synes vi skal omfavne det, fordi det er unikt for os.
Men vi kan også andet.
Der er masser af film, som repræsenterer et nyt Indien.
Og det er de stemmer, der når et internationalt publikum.
Hvis man sagde "Indien" i udlandet,
nævnte folk Bollywood.
Jeg mødte mange udlændinge,
blandt andet til mediearrangementer.
Medierne kaldte mig "direktør for Indiens Warner".
Så langt var YRF nået.
Kendskabet til vores brand.
Så det var mediekonglomeraterne, der bestemte,
at der var en vækstmulighed her.
Der kom en guldfeber.
Sony kom og etablerede sig.
Det var første gang, et Hollywoodselskab lavede en film på hindi.
Warner lavede Chandni Chowk.
Gad vide hvem der godkendte de horrible manuskripter.
Men de ville gerne være med i spillet.
Jeg husker præmieren på Slumdog Millionaire…
ANIL KAPOOR SKUESPILLER
…på invitationen stod der: "Alle er velkomne hos Anil Kapoor og Fox."
Så folk kom bare.
Jeg spidsede ører, da jeg hørte navnet Fox,
for vi ville allesammen gerne på plakaten for de store selskaber,
men vi kendte ikke til risiciene ved det.
Der var mange penge i spil til skuespillere og instruktører,
så alting blev bestemt af de store selskaber,
fordi de kunne diktere markedet.
Det gik virkelig Adi på.
Lad mig være ærlig og sige,
at mange af dem forsøgte at samarbejde med YRF.
Men problemet var, at Adi ikke kunne sige ja,
fordi det var en overtagelse.
Så bestemmer de alting,
og Adi bestemte selv.
Det er meget vigtigt, hvem der fortæller historien.
Og hovedsagen for Adi var, at vi skulle fortælle vores egen historie.
Det skulle være os selv.
Efter liberaliseringen i 90'erne
kom en masse konglomerater til.
Indien er nu en yndlingsdestination for konglomerater…
Mange indgår samarbejder med indiske firmaer.
Jeg forudså, at det samme ville ske med filmbranchen.
Og den amerikanske forretningsmodel ville også komme.
Og hvis det skete, ville alle…
DT BIOGRAFER
…selv et selskab med vores ry, ende med at arbejde for en stor koncern.
Min far var meget indisk og konservativ.
Han spurgte: "Jamen, vil du bygge et studie?"
Jeg sagde: "Det vil jeg også, men det er noget andet."
Jeg vil have kontrol over vores distributionssystem.
Og før konglomeraterne kommer…
BILLETSALG
…vil jeg gerne være en mediekoncern, så vi ikke bliver opkøbt,
og de ser os som ligeværdige.
Jeg ville løfte hele filmskabelsesprocessen.
Jeg ville løfte hele filmbranchen.
Jeg ønskede, folk så os,
ikke blot som cirkusartister, men som en seriøs, førende virksomhed.
En dag ringede Yashji.
"Vakil, vi skal bygge et studie."
Jeg sagde: "Lad mig se på det."
Jeg regnede på det, og det gav ikke økonomisk mening.
Han sagde: "Overskud eller ej,
så vil jeg give Adi et studie."
Da Yashji og Adi først fortalte, at de byggede et studie,
var jeg skeptisk.
Jeg var bekymret for Yashji og Adi.
De investerede så meget i det.
Gav det overhovedet økonomisk mening?
Jeg tror ikke, de havde en plan for at lave overskud.
Jeg var ikke nervøs,
for det var ikke mine penge.
Yashji bad om at få det bedste studie nogensinde.
Jeg var ikke nervøs.
Det var jeg ikke,
for selv hvis alting fejlede, og vi så havde et studie
med min fars navn,
så havde vi i det mindste
skabt et monument for hans livsbedrift.
Det kan man ikke prissætte.
Det betaler jeg hvad som helst for.
Selv da vi startede med at bygge,
var det blot en drøm,
ligesom i Field of Dreams.
Bygger vi det, kommer de.
2005 YRF STUDIO ÅBNER
Vi var lykkelige, da studiet åbnede.
Det var ubeskriveligt.
Vi flyttede alle hertil i 2005.
Vi holdt vist et stort arrangement,
hvor fars storebror B. R. Chopra kom.
Det var en vidunderlig tid, for da folk så,
hvad vi havde skabt,
var de alle målløse.
I starten af 00'erne,
da vi byggede stedet,
måtte jeg som leder
agere vært for mange af dem, som kom for at se det.
-Hvad så? -Hvad så?
Og alle, som besøgte Indien fra Hollywood,
kom for at se, hvad vi havde bygget.
Vi gav dem en rundtur, og alle var målløse…
AKON MUSIKER
…for mange syntes,
det var bedre end studierne i Burbank eller Los Angeles.
Det er fantastisk. Det var godt, vi kom herud.
Jeg ville gerne annoncere det.
Give udtalelser til filmmagasiner og det hele.
Adi sagde: "Nej, det her er for os."
Og studiet var jo nærmest bygget til ham.
Der var en eventyragtig periode.
YRF TOPPER
MESTRE AF MAINSTREAM.
En perlerække af film, den ene mere populær end den anden.
I branchen var det, som om YRF ikke kunne lave fejl.
Jeg blev interviewet af en journalist, som sagde:
"Din bror gør alting til guld."
Jeg håbede, det ville fortsætte.
Hvornår skiftede det?
Der ikke et specifikt tidspunkt,
hvor tingene begyndte at gå ned ad bakke.
Det var mere gradvist.
Det personlige, der skete på det tidspunkt, var min mors helbred.
Det var ikke godt.
Hun fik en kræftdiagnose.
Og da gled min far i baggrunden.
Personligt var det en stor ting,
der hindrede os i at have
den eventyragtige følelse, folk så udefra.
Det var der, far og jeg begyndte at have
et fortroligt forhold, fordi han havde brug for en at snakke med.
Min bror havde travlt med arbejdet.
Så far og jeg sad sammen, og han fortalte, han var bange.
Far og jeg var ligesom brødre.
Og min bror var ligesom faren.
Far og jeg delte hemmeligheder,
som vi ikke fortalte til Adi.
Så det skete på et tidspunkt,
at Adi blev som en far for os.
Højdepunktet var i 2004.
Og 2005 og 2006 var gode.
Vi følte, vi ikke kunne fejle.
I 2007 begyndte det at gå ned ad bakke.
Et par af vores film floppede.
Vores økonomi var ikke så god.
Det var et lavpunkt for mig.
Jeg kunne ikke forstå, at mit instinkt var slået fejl.
"Er jeg helt færdig nu?"
Så besluttede jeg at instruere en film.
Jeg havde ikke instrueret i syv år, fordi jeg havde haft for travlt.
Jeg ville ikke instruere i dårligt humør,
så jeg…
Jeg tænkte, at jeg ville instruere en film
under gode omstændigheder.
Og så gik det op for mig, at jeg måtte give selskabet
en kæmpesucces,
og jeg måtte nok gøre det selv.
Det er det perfekte match
Jeg tog til London i et par uger
for at skrive.
Jeg havde en spirende ide.
Det er en historie om en mand, der indgår et arrangeret ægteskab
med en ung pige, men han er ikke så smart.
Og hun er…
Hun ville helst ikke giftes med ham,
og det er hans romance.
Han elsker hende og vil overtale hende.
Så han finder på et alter ego for at forføre hende.
De to er den samme skuespiller,
så folk tænkte: "Genkender hun ham ikke?"
Og så ville præmissen tabe mening.
Helt!
Goddag. Jeg hedder Taani.
-Og jeg er din helt. -Hvad?
Jeg ringede Shah Rukh Khan op fra London og sagde:
"Jeg har skrevet manus færdigt, og vi filmer om tre måneder."
"Har du tid?"
Hans anden plan var lige blevet aflyst.
"Jeg har faktisk tid. Jeg kommer."
Jeg var kun 19, da jeg skrev kontrakt.
Min første film.
Adi ville holde det hemmeligt, at jeg spillede hovedrollen.
Så det var en hemmelighed.
Ingen på kontoret måtte sige det højt.
Det var tophemmeligt.
Adi sagde til mig,
at jeg ikke måtte sige det til mine forældre.
Jeg sagde, jeg var nødt til at fortælle dem det.
Jeg boede sammen med min mor.
Det år var personligt og professionelt
det hårdeste i mit liv.
Jeg var under hårdt pres hele året igennem.
Men underligt nok, når jeg kom ud på optagelse,
var det, som om presset forsvandt.
Og jeg kunne bare nyde det.
I verdens øjne er jeg vild og ubekymret
Inden filmen udkom,
skete terrorangrebene i Mumbai.
Onsdag aften, 26. november 2008,
blev storbyen Mumbai
beskudt af ti angrebsmænd.
TERRORANGREB 2008
I de 60 timer der fulgte,
kunne tv-seere over hele verden følge den dramatiske udvikling.
Folk har kunnet forlade dette hotel til lettelse for deres familier.
Vent.
Duk jer. Ned!
HOTEL UNDER BELEJRING
Terrorangrebet i Mumbai er slut,
men dets konsekvenser vil kunne mærkes længe.
Mark Phillips fortæller.
Byen var nærmest i chok.
Rab Ne skulle udkomme 12. december.
To uger senere.
Mange i firmaet,
og også udenfor, syntes, at vi skulle udsætte præmieren.
Jeg mener, at det er en spirituel sag.
Filmen klarer sig.
Og endnu vigtigere tror jeg,
folk gerne vil se filmen og blive opmuntret.
De har brug for en livsbekræftende feel-good film.
Den risiko tager jeg.
Og jeg skubber ikke datoen.
RAB NE BRINGER ENDELIG SUCCES TIL YASH RAJ FILMS
Det kom også fra min store tillid…
SHAH RUKH KHANS KARISMA: RAB NE SLÅR ALLE REKORDER
…til det indiske folk.
Intet kan ryste indere.
Vi er det mest hårdføre folk.
Filmen var en succes, og vi…
Vi havde det godt.
Når jeg ser tilbage, føler jeg stor stolthed
over alt det, vi har opnået med YRF.
I dag tager jeg flere rigtige end forkerte beslutninger.
Måske ikke i morgen.
Jeg får måske ikke de bedste ideer
eller laver de bedste film.
Jeg laver måske flere dårlige film.
Tilstå aldrig kærlighed, sig aldrig je t'aime
Da Befikre klarede sig dårligt,
var jeg ret nedslået
i lang tid.
Det går mig nok stadig lidt på,
inderst inde.
Action!
Det var en film, jeg arbejdede på længe.
Jeg ville lave en enkel film,
som ikke hvilede på grundpillerne i hindi-sprogede film.
Jeg syntes, at vi manglede en romantisk komedie.
Vi havde romantiske dramaer nok.
Nu er vi vist venner.
Og jeg syntes, Indien var klar til…
Venner?
…en historie uden en melodramatisk kerne.
En sjov og enkel film.
For at fejre vores brud,
er vi nu her, et år senere, og siger farvel med stil.
Lad os fejre årsdagen for vores brud.
Du godeste.
Og derigennem
ville jeg tegne et portræt af en frigjort indisk kvinde.
Skal vi så bo sammen?
Ja.
Skal vi så
kalde hinanden "skattemus" som andre lamme par?
Aldrig.
Hvorfor siger vi ikke "jeg elsker dig"?
Fordi det er alt for sentimentalt og seriøst.
Perfekt.
Jeg troede, Indien var klar.
Jeg troede…
Jeg tror ikke, folk var klar til sådan en film fra mig.
Aditya Chopra har altid været mest tilpas
på grænsen mellem to verdener.
Tradition og modernitet.
Hvad enten det er Dilwale eller Mohabbatein…
…selv Rab Ne.
Nu vil publikum se noget nyt fra ham.
Landet bliver yngre og yngre,
og Aditya Chopra er ikke så ung længere.
BEFIKRE AT TURDE ELSKE
På det tidspunkt tænkte jeg meget over
YRFs fremtid efter mig.
Jeg måtte forberede nogle producere,
som havde YRF-filosofien, men som havde deres egen stemme,
som ikke bare var min stemme.
Jeg har assisteret på tre film med YRF.
Fanaa, Aaja Nachle, og så Rab Ne Bana Di Jodi.
Og så instruerede jeg selv min første film,
Band Baaja Baaraat.
Helt anderledes.
Begge kigger på hinanden.
På en meget nonchalant måde fortalte jeg Adi:
"Der er den her forfatter, der arbejder på noget."
"Vil du se det? Det er en lille film, men måske…"
"Send det," sagde han.
Jeg læste manuskriptet og var blæst bagover.
Jeg måtte lave den film.
Næste dag sagde han: "Du kan godt lide den, ikke?
Hvorfor producerer du den ikke?"
Jeg var målløs.
Det var helt uventet.
Sådan kom Dum Laga Ke Haisha til.
Jeg syntes ikke, jeg kendte den verden godt nok
til at være producer.
"Men det gør du," sagde jeg til ham.
Jeg gav ham ansvaret for filmen.
Jeg havde den fantastiske opgave at finde hovedrollen.
Jeg mødtes med skuespillere hver dag.
Jeg sagde til Maneesh: "Du har hende allerede."
Hvordan starter vi?
Skal vi prøve Jab We Met først?
Ja.
Skuespil var min drøm.
Men hele scenen…
Men jeg sagde det ikke til nogen.
Det var som en mørk hemmelighed.
Jeg tjente godt og var god til mit arbejde.
Jeg var godt integreret i filmbranchen.
Fordi hun var min assistent, ville Bhumi aldrig nogensinde
gå til audition foran mig.
SHANOO SHARMA CASTER
Hun ville bede mig gå udenfor.
Så jeg kom uanmeldt, og jeg spurgte:
"Er det Bhumis tur nu?"
Det er ikke første gang, jeg tager toget alene.
Døren var på klem, og hun stod
med kameraet i hånden,
mens hun gav fire andre stikord.
Du milde. I dag har du krydset grænsen.
Jeg sagde til Adi: "Bhumi er dygtig,"
og han lo.
For hun er jo en buttet lille,
du ved, morsom pige.
Så jeg bad hende træne og begynde at tabe sig.
Hun trængte til det.
Så det gjorde hun.
Og så ringede Adi og spurgte:
"Er du sikker på Bhumi?"
Og jeg sværgede på min karriere.
Så han nævnte, der var en rolle,
til en buttet pige.
Jeg sagde til Bhumi: "Stop med at træne og spis noget mere."
-Hvad nu? -Min saree er ved at gå op.
Jeg sagde jo, du skulle bruge en sikkerhedsnål. Hold det her.
Dum Laga Ke Haisha foregår i Haridwar i 1995.
Hold vejret.
Filmen begynder med en ung, forvirret fyr,
en rigtig rod, ved navn Prem.
Lad drengen og pigen præsentere sig selv.
Absolut.
Hans forældre gifter ham med en kraftig pige ved navn Sandhya.
Han er ikke tiltrukket af hende.
Har du set hende, mor? Enorm.
Enorm?
Du er ingen charmetrold selv, din uuddannede rod.
Og det at hun ikke er en klassisk skønhed
gør ham kun mere usikker.
Ikke en fyr, der er gammel og sur
Er det din brud?
Han er en mand Der ordner tingene i hjemmet
Min debut var som en overvægtig heltinde,
hvilket var helt uhørt,
især i en romantisk film.
Han kaldte mig blandt andet en fed ko, mor.
-Jamen er du ikke en fed ko? -Hold mund!
Der var mange unge, der opsøgte mig
og sagde, at det føltes, som om det var deres egen historie.
Mange var overraskede over,
at det selskab lavede den slags film.
En tyk hustru med en tabermand.
Men det, jeg havde til fælles med andre YRF-heltinder,
var en stor portion selvtillid.
Vi troede på os selv.
Og vi kæmpede for retfærdighed.
Sov sammen med Sandhya en nat…
-Hør nu. -…det er rent helvede.
Se et mærke han har.
Se lige.
Dum Laga Ke gav mig en chance for at køre Maneesh
i stilling som kreativ producer,
hvilket jeg gerne ville i gang med.
Jeg ville have andre kreative producere end mig selv.
Så det ikke kun er min kreativitet,
selskabet hviler på.
Jeg tænkte over, hvordan jeg kunne institutionalisere kreativitet.
Hvis jeg som skuespiller skal være 100 dage på et set,
vil jeg allerhelst være på Yash Chopras set.
At arbejde med Yash Chopra er den ultimative
arbejdsglæde.
Jeg må indrømme, at han virker yngre end Adi på settet.
Mere energi.
BAG SCENERNE TIL DIL TO PAGAL HAI
Yash var altid meget selskabelig og fuld af kærlighed.
Jeg elskede at besøge ham, for det føltes ikke
som at møde en producer.
Det var mere som at møde en faderfigur, som gav mig gode råd.
Han fortalte gode vitser.
Rigtig fjollede, lavpandede vitser.
Han havde masser af energi på settet og jublede sammen med folk.
Den højeste lyd på settet var Yash Chopra.
Klar?
Ryd baggrunden.
Han kunne beskrive, hvad han ville have.
Pigen går herfra.
Det skulle være ophidset eller sødt og romantisk.
Han skabte virkelig en atmosfære med alle, ikke kun med skuespillerne.
Fra runneren, til lysmændene og kameramændene.
Alle fik lyst til at arbejde.
Action.
Han kiggede ikke på skærmen.
Han stod ved siden af kameraet eller lige foran en.
Til tider måtte kameramanden sige:
"Undskyld, men du er med i billedet."
Jeg forstod tit ikke, hvad han sagde.
Han talte enormt hurtigt.
Meget hurtigt. Lynhurtigt.
"Gør det sådan her."
Altså, han var…
"Hvad sagde han lige?"
Folk på settet ville rende forvirret rundt: "Hvad siger de?"
Shah Rukh plejede at sige:
"Bare nik. Jeg forklarer dig det."
Min far kom fra en meget anderledes filmmagertradition
end min brors tilgang.
Hans filosofi hvad angik film var overhovedet ikke forretningsorienteret.
Dengang skete alting over telefonen.
Kun henover et par dage.
Firmastrukturen var der ikke rigtig.
Finansiering foregik anderledes.
Man havde en ven, som investerede.
Eller man investerede selv for at kunne lave sin film.
Ens egen eller skuespillerens kone
syede kostumerne eller fik det arrangeret.
Skalaen var meget mindre.
Hele denne moderniseringsproces
var Yash ikke glad for.
Han savnede den traditionelle tilgang,
hvor alle hjalp til, og alle var en stor familie.
Han forstod ikke nutidens filmkunst.
"Ham der laver det, en anden laver det.
Hvad skal instruktøren lave?"
Man vil gerne finde kostumerne, men der er en assistent,
som siger: "Det klarer jeg."
Man vil øve med skuespillerne, men det ordner andre.
Hvem er det så, der laver filmen?
Jeg husker, at han begyndte at snakke mere.
"Jeg laver ikke flere film, det her bliver min sidste."
Er det ham, der er rekordholderen
for flest desarmerede bomber?
Jeps, 97 bomber.
Jab Tak Hai Jaan var en film,
som jeg selv valgte at være med i.
"Hvis Yash laver en film, vil jeg være med."
-Singh, åbn markedet. -Javel.
Hans passion for Jab Tak Hai Jaan
var som en debutant i sin første film.
Man kunne se glæden på Yashji
over at være en del af en filmoptagelse.
Han spiste sammen med holdet
og var den første og sidste person på settet.
Jeg laver ikke mange film, men den her insisterede jeg på.
Det var rørende at arbejde med ham.
Vi var alle blevet ældre.
Hvad laver du?
Og…
Jeg kom og spillede min scene.
Og idet vi blev færdige,
og Yashjis og mine øjne mødtes,
havde vi begge tårer i øjnene.
Vi kiggede på hinanden
og så vores minder sammen passere revy.
Vi filmede i Ladakh under hårde forhold.
Han var helt cool, og jeg skælvede af kulde.
Vi havde 18-19-årige assistenter, som blev syge af forholdene.
Og den her 80-årige havde det fint.
Folk prøvede at hjælpe ham med at klatre op og ned ad bjerget.
Men han sagde nej tak til hjælp.
"Bær mig, når jeg er død," sagde han.
Sådan var han altid.
Jeg var ved at filme en scene, og han sagde:
"Filmen er færdig."
"Hvad mener du?"
"Det var sidste scene. Filmen er færdig."
Og han blev meget rørt.
Han begyndte at græde.
Han sagde: "Det her er vores sidste scene."
"Der er ikke flere scener tilbage."
Jeg sagde: "Vi laver da flere film."
"Det her er den sidste scene i den sidste film," sagde han.
Jeg tror, han havde bestemt sig for,
at det skulle være sidste gang,
i al hemmelighed.
Han vidste godt, at alle ville prøve at tale ham fra det.
Jeg vil gerne vide, hvornår du laver næste film,
og hvornår jeg får en invitation?
Du kender datoerne, bare sig hvem skuespillerinden er,
og så sender Adi manus.
Hvornår sker det?
For jeg vil gerne gentage denne fantastiske oplevelse.
SIDSTE INTERVIEW
Shah Rukh, jeg har ikke levet foran en lommeregner.
Mit liv var uplanlagt,
og jeg fløj, hvor vinden, havet eller Gud førte mig hen.
Jeg lyttede til mit hjerte.
Når mit hjerte fortalte mig noget, var folks ord ligegyldige.
Mit hjerte siger, jeg har fået nok.
Jeg instruerer ikke flere film efter Jab Tak Hai Jaan.
Da hørte jeg det.
Jeg sagde meget højt til det interview: "Hvad?"
Og han så på mig og smilede.
Det, jeg husker bedst ved min tid med Yash Chopra,
var de sidste ti år.
Når jeg var i Mumbai,
spiste jeg morgenmad med ham hver morgen.
Han åbnede sit hjerte til mig
og lod mig se hans lykke,
hans stolthed over Adi, hans kærlighed til Uday,
hans kærlighed til Pam.
Når man ældes,
kryber ensomheden ind.
Den ensomhed har intet at gøre med, hvordan verden behandler en.
…et lykkeligt, fredeligt og langt liv,
og en glædelig fødselsdag, Hr. Bachchan.
Til Amitjis fødselsdag…
Tillykke med de 70 år.
…krammede jeg Yashji.
Han skælvede og havde feber.
Og han sagde: "Du har forsinket festen."
Jeg kom lige fra settet.
Han sagde, han havde feber.
Så satte jeg mig og spiste.
Aftenen efter lå han på hospitalet.
Da min var lå på hospitalet,
filmede jeg Dhoom:3 i Chicago.
Jeg ringede konstant til min bror.
Han sagde: "Der er ingen grund til bekymring."
Han forsøgte at lette min bekymring.
Jeg anede ikke, om det var alvorligt.
Adi sagde, alt var fint.
"Det er bare for en sikkerheds skyld."
Så en nat havde jeg en drøm om,
at min far var her i studiet,
og han var klædt i et sort jakkesæt.
Jeg sad ved siden af ham, og han spurgte: "Hvorfor er du her ikke?"
Jeg vågnede op midt om natten og forstod, at noget var galt,
og at min bror underdrev.
Filmmager Yash Chopra har været indlagt siden lørdag
efter at være ramt af denguefeber.
Han fik et ildebefindende 11. oktober.
Jeg hørte, han var indlagt,
men Adi sagde, jeg ikke skulle komme nu.
Han syntes, vi skulle forholde os i ro.
Den 21. oktober sad jeg alene på mit kontor.
Jeg ringede, og Pam tog den.
Jeg spurgte, hvordan Yash havde det.
Og hendes stemme knækkede.
Hun sagde: "Jeg synes, du skal komme nu."
Og blot et par dage efter…
JUHI CHAWLA SKUESPILLER
POONAM DHILLON SKUESPILLER
Det er…
Det er virkelig ikke noget rart minde.
Da vi hørte det, tog vi derned,
hvor hans jordiske rester blev flyttet til,
og hele branchen var her, i atriummet nedenunder.
Jeg græd meget den dag.
I krematoriet sagde jeg til Shah Rukh: "Jeg har mistet min far."
Han sagde: "Du er ikke alene. Selv jeg har mistet min far."
Det var hans ord. Han så også Yash som en faderfigur.
Han var limen, der holdt familien og firmaet sammen.
Hvad er Yash Raj Films uden Yash?
Det var traumatisk, fordi det skete så pludseligt.
Og det, at han end ikke havde set første udkast af filmen…
Hør,
bed ikke om noget.
Bare elsk mig.
For ingen bombe,
og selv ikke Gud kan holde mig fra dig.
Jeg ved det.
Helt ærligt
så havde jeg lovet mig selv, at jeg ikke ville græde.
Men da jeg så det sidste kvarter af den film,
græd jeg som pisket.
Så kom gode gamle Adi hen til mig og sagde:
"Far sagde altid, at han ville dø på jobbet."
Hver eneste dag sagde han:
"Jeg vil allerhelst dø på jobbet,"
og sådan fik han det.
50 ÅR I INDISK FILM
Jeg kunne trøste mig med,
at min far aldrig oplevede alderdommen.
Tabet af ham,
selvom jeg er i sorg,
ærgrer mig ikke.
Jeg synes, han levede et fuldt liv.
Jeg synes, han opnåede alt det, man kan opnå på et liv.
Det ville være selvisk af os
at ønske, han blev.
Han har gjort sit.
Han har kørt os i stilling, givet os alting, og nu er han færdig.
Giv slip på ham.
Adi savner sin far hver dag, ligesom os alle.
Men jeg tror, det knækkede Uday fuldstændigt.
Jeg drømmer meget om ham.
Altid samme drøm,
hvor jeg snakker med min far,
og vi hygger os.
Måske spiser vi sammen
eller sidder og pjatter og griner, og så pludselig
kommer jeg i tanke om, at han er død.
Vi havde et fantastisk forhold, lige indtil han døde.
Det var det bedste forhold, jeg havde til nogen.
Så ja, jeg savner ham helt sindssygt.
Jeg tænker meget på ham.
2012 PRÆMIERE PÅ JAB TAK HAI JAAN
Det er ikke nemt at have en 50 år lang karriere
og stadig være på toppen.
Hans første film var et hit, og det blev hans sidste film også.
Hans første film var i 1959, og den sidste i 2012.
Er der noget, du vil sige?
De sære historier, jeg har fortalt
Mine glade og triste drømme
Mine sange, melodiøse eller ej
Mine karakterer, gode og onde
De er alle mine, og jeg er i dem
Glem dem ej
Glem mig ej
Så længe du lever
Så længe du ånder
Damer og herrer,
det er som sagt en ære,
og mange tak, Yashji. Gud velsigne dig.
Da min far døde,
tror jeg, mange mennesker følte en tomhed.
Og det gik op for mig,
at de nu så mod mig for at fylde den tomhed.
Min natur er meget forskellig fra min fars.
Jeg er ikke specielt social. Det har jeg ikke opdyrket.
Det netværk har jeg ikke skabt.
Jeg ved ikke, om jeg ville kunne.
Og jeg kan jo ikke være ham.
Det er ikke muligt.
Men jeg må arbejde hårdere
for at repræsentere ham.
Jeg er dog til stede
for de folk, der har brug for mig.
Er det den sværeste del af hans arv at overtage?
Ja, det føles nærmest som hans måde
at sige:
"Nå knægt, nu sørger jeg for,
at du kommer ordentligt ud."
Så ja, det er svært. Men jeg arbejder på det.
Jeg føler, det er noget, han vil have, jeg gør,
og jeg skal nok gøre det for ham.
Jeg har aldrig fundet i mig selv
den passion, som min bror og far havde.
Det kom meget senere i mit liv.
Da min far døde,
var jeg på nippet til at forandres.
Ikke bare følelsesmæssigt, men også i min karriere.
Jeg ville prøve noget andet.
GRACE OF MONACO
Utrolige øjeblikke nu her
på den røde løber ved filmfestivalen i Cannes…
Jeg etablerede et produktionsselskab i LA ved navn YRF Entertainment.
BOLLYWOOD-VETERAN STARTER SELSKAB
Han tænker meget internationalt.
Han voksede op med
masser af Hollywood-film og amerikansk tv.
Jeg tænkte, det ville passe ham.
Det kunne være hans projekt,
som han bestemte over, foreslog jeg.
Og det begejstrede ham.
Filmen er fransk instrueret.
Et internationalt projekt co-produceret af Uday Chopra…
Jeg vidste, at jeg altid ville stå i skyggen af min far og bror.
Det ville være svært at komme væk fra.
Her var en mulighed,
hvor al den succes jeg fik
var min egen,
og jeg ville kunne skabe en identitet gennem det.
Opnåede du det, du ville?
Halvt-halvt.
Jeg er nået halvvejs.
Jeg havde en masse planer…
Jeg ville skabe et internationalt brand
for YRF i Hollywood.
Jeg drømte også om at lave Broadway i Indien.
Jeg drømte om en forlystelsespark. Det gør jeg stadig.
Jeg troede, det ville være gået i opfyldelse nu.
Vi er slet ikke gået i gang.
Og…
Jeg tror godt, YRF kan.
Yashji sagde engang til mig,
at han brugte sin livsopsparing på dette studie.
Det valgte han.
Han kunne have valgt anderledes.
Han sagde: "Jeg har altid drømt om at have mit eget studie,
hvor unge mennesker kunne komme,
og assistenter kunne blive instruktører
og lave deres egne film, mens de er beskyttet
fra de hårde dele af showbusiness.
Det var noget, Yashji drømte om,
og som Adi har udfoldet effektivt.
Det er en oase.
Og derfor er det et helt særligt sted.
Det er et professionelt firma
med hjertet af et blidt kollektiv.
Så på den måde ligner Adi sin far.
Det er ligesom: "Dette er vores identitet, og derfor er vi her."
Og…
"Vi dør i jobbet," som han gjorde.
Og det gør den næste også.
Stjerner fylder mine lommer
Himlen ligger tom
Solen varmer mine hænder
Mens verden skælver
Min sjæl jubler
Mit hjerte er i festhumør
Denne sag
Et kys
Stjerner fylder mine lommer
Himlen ligger tom
Solen varmer mine hænder
Mens verden skælver
Min sjæl jubler
Mit hjerte er i festhumør
Denne sag
Et kys
Stjerner fylder mine lommer
Himlen ligger tom
Solen varmer mine hænder
Mens verden skælver
Stjerner fylder mine lommer
Denne sag, et kys
Tekster af: Iben Holstener Hjorth