1815- Наполеон је свргнут с власти, склонио се на острво Елба.
Док његови следбеници сањају о његовом повратку,
нова ројалистичка власт их немилосрдно лови.
Хапшења и погубљења се убрзано настављају у клими грађанског рата.
У олујној ноћи на обали рта Корса,
трговачки брод Фараон наишао је на брод у опасности...
Спасио си је. -Дај ми ћебе!
Рекао сам ти да не идеш! -Кажњен си! Не желим да те видим до Марсеја!
Шта је? -Мислиш да сам бруталан? -Не само да то знам, већ се поносим тиме.
Хајде!
Хајде, сви на своја места!
Осушите је пре него што се смрзне до смрти. -Чекај!
Хајде!
Јеси ли добро спавала? -Код вас је нешто што припада мени.
Никада нисам видео царев рукопис.
Вратите ми то писмо.
Мислим да нећу, не.
Шта хоћеш? -Добар разлог да те не пријавим.
Покушај са новцем. -Често упали. -Немам новац.
Али имам пријатеље.
Ако проговориш о том писму, пронаћи ће те и убиће те,
капетане Данглар.
Гдине? -Проузроковала сам вам много проблема.
Не знам како да вам захвалим.
Управо јесте.
Чувајте се.
Гђице...?
Анжел. -Едмонд. -Никада нећу заборавити вашу храброст.
Али заборавите моје име.
Збогом, Едмонде. -Збогом, Анжел.
Морел хоће да те види.
Баш смо променили смене, код обале рта Корса.
Талас је био јак. Били смо 200 хвати од олупине. -Дај ми дневник.
Ударали смо у крхотине када је Дантес хтео да порине чамац за спасавање.
Забранио сам му. Било је то лудило. -Је ли то истина? -Да, гдине.
Урадили бисмо то за једног од наших људи. -Била је то моја одлука.
Преузео сам своје обвезе. -Наредио сам промену курса, а он је скочио у воду.
Стварно? -Капетан није забранио скакање у воду. -Доста више.
Јесте ли видели тај безобразлук?
Г. Морел, кажем вам, овај дечко нема контролу.
Не желим више да пловим са њим.
И нећеш више да пловиш са њим. -Упозорио сам те. -Јер више нећеш да пловиш за мене.
Молим? -Како си могао да допустиш да се удави?
Ја... Спасио сам ваш терет, г. Морел. -Дантес је спасио моју част, Данглар.
Капетан Данглар. -Више ниси капетан.
Иди и скупи своје ствари.
Припремићу ти плату. -Не знамо ко је та жена.
Знам шта си урадио. И то ми је довољно.
Мали, дођи овамо.
Хајде! -Нека ти ово буде лекција.
Кад си мушкарац, не скриваш се иза свог чина или испод стола.
Едмонде, представљам ти мог унука, Максимилијана.
Драго ми је, Максимилијане.
Максимилијене, представљам ти капетана Дантеса. -Добар дан, капетане.
Дакле, колико година...
Капетан? -Да, покушај да будеш достојан тога, Едмонде.
Наравно, гдине. -Наравно.
Добро је.
Едмонде!
Не могу да верујем. -Морам... Морам нешто да ти кажем. -Да ме волиш?
Да... то. Али... -Не, нема "али". -Чекај. -Али ја... -Опет почињеш.
Пољубила си будућег капетана.
Бићеш... -Да.
Значи, можемо... -Да, можемо.
Недостајала си ми.
Недостајала си ми. Недостајала си ми.
Видимо се касније.
Едмонде! -Жулијет. Јеси ли добро? -А ти? -Да.
Како си? -Ово је Едмонд, Луисов син. -Добар дан, гдине. -Добар дан.
Где је отац? Морам да га видим. -У кући. -Видимо се касније.
Можеш да се насмешиш, то су добре вести.
Изгледаш озбиљно. -Радујем се.
Тако сам поносан на тебе.
Капетан. -Капетан. -Јеси ли обавестио гдина и гђу де Морсерф?
Не још. Прво сам хтео теби да кажем.
Све ће се променити, оче. -Морамо то да им објавимо.
Све је то захваљујући њима. -И теби такође.
Нисам ти ја платио студије морнарице.
Хајде, иди, сине мој. -Иди, одај поштовање.
Онда, здравица! Подижем чашу у сећање на твоју мајку, Едмонде. -Јер нам недостаје
и јер је родила најмлађег капетана из Марсеја!
Браво! -Аплаудирајте му, биће му непријатно.
Ето, савршено. -Али пре свега јер је Матилда Дантес
била дадиља будућег племића Француске са јуначком судбином,
једног од најбољих официра у Европи, Фернанда де Морсерфа, вама на услузи.
Луи, дођи наздрави с нама. Ово је прилика.
Хвала, гдине. -Можда касније.
Можеш да грдиш Мерседес. Више ме не слуша. -Видећеш, закасниће на венчање.
Ах, најзад! -Извини што касним, тетка. Здраво, ујаче.
Хорас де Балиос је био напоран. Умало да га ударим. -Али стварно, Мерседес.
Ко је тај гдин? -Он је коњ. Из јако добре породице.
Здраво, рођако. -Здраво, рођаче.
Едмонде. -Мерседес. -Јеси ли спремна за славље? Едмонд има сјајне вести.
Да, да.
Да, постаћу капетан. -Капетан Фараона. Службено је.
Стварно? -Браво. -За капетана!
Схватио сам! -Ах! У твоје здравље!
Драго ми је због тебе. -И мени. Срећан сам.
За мене. За вас. -Хоћеш ли да набавиш нову униформу? -Да. -И нову плату.
Обаснићемо му како. -Посебно што ћу моћи да се оженим.
Шта? -Бићеш ми сведок. -Не рачунај на то! -Па, да!
Сведок, мало сутра! Мерседес, кажи нешто.
Покушала сам, али он је лудо заљубљен. -Ах, потпуно лудо.
А она, зна ли она? На крају крајева, да ли се слаже?
Да. Из онога што ми је рекла, да, да. -Знам.
То је Жулијет. -Ко? -Слушкиња несташног погледа.
Не! Не, није Жулијет. -Не, она је права жена,
веома лепа. -Не само лепа.
Тајанствена и очаравајућа. -Да! Не, не. -Да, да. -Ко је она?
Твоја рођака.
Мерседес Херера де Морсерф.
Ти? -Да. -Венчаћемо се. -Ви сте потпуно луди.
А твоја мајка никад неће пристати. -Мислиш да ће ми мама ишта одбити?
Онда ћеш је ти убедити. Увек си јој био најдражи братанац.
Овде сам са потписом гдина де Вилфора, краљевог тужиоца,
и налогом за хапшење Едмонда Дантеса.
Пођите са нама, гдине. -Шта се догађа?
Не, пустите га. -Мора да постоји објашњење. -Хајде. -Пустите ме.
Чекајте. -Фернанде, учини нешто! -Шта је било? Мој син ништа није урадио.
То је дефинитивно неспоразум. -Где га водите? Поћи ћу са вама.
Морамо га одвести, гдине. -Поручник. -Поручник Фернанд де Морсерф.
Реците својим пријатељима да нас пусте. -То је краљевска наредба.
Ја ћу се побринути за то. -Молим вас, крените са нама. -Едмонде!
Вратићу се, љубави моја.
Едмонд Дантес, гдине тужиоче. -Оставите нас.
Увек сам се дивио морепловцима попут вас, г. Дантес. -Једино чега се плашим је море.
Истина је да је то бескрајни понор.
Те црне воде.
Чудовиште које као да је увек спремно да се појави да те прождере.
За шта сам оптужен, гдине тужиоче? Зашто ухапшен на дан венчања?
Имате ли непријатеља, г. Дантес?
Непријатеља? -Или неког ко је љубоморан.
Управо сте постављени за капетана, оженићете се фином женом...
Можда су неки због вас постали завидни. -Не знам, не.
Недавно сам имао свађу са чланом посаде, али не знам за шта би могао да ме оптужи?
Не знам.
Да сте бонапартиста, агент, на пример. -Молим?
Али... то нема смисла.
Пронашли смо ову Библију у вашој кабини.
Је ли ово ваша Библија? -Ваше име је написано у њој.
Да, али то није злочин. -То је истина.
Али смо унутра пронашли налог за мисију,
који је потписао лично Наполеон. -А то је злочин. -Чекајте.
Не, први пут видим то писмо.
Ако немате непријатеља, ко је могао да га убаци овде?
Близу обале рта Корса, спасио сам једну младу жену од дављења.
Да ли вам се захвалила у вашој кабини? -Не.
Капетан Данглар ју је тамо закључао. Отишла је у Марсеј.
Можете да проверите. -Питајте подофицира-кормилара Гаспарда Кадруса.
Кадруса? -Да. -Шта знате о њој? -Ништа.
Г. Дантес.
Испитивао сам на десетине завереника и верујем да нисте један од њих.
Спреман сам да помогнем пријатељу Морсерфових,
али потребна ми је ваша помоћ. -Кунем вам се да не знам ништа о њој.
Рекла ми је да се зове Анжел. -То је све.
Да ли... сте икоме открили име те младе жене? -Не.
Чак ни том Кадрусу? -Не. -Никоме. Кунем се.
Па, видите, г. Дантес, верујем вам.
Међутим, мораћу да вас задржим још мало, док не испитам остатак посаде.
Ако потврде ваш исказ, у што не сумњам да хоће,
вратићу вас вашој вереници, који ће имати довољно времена да ме мрзи.
Рачунајте на то.
Фернанд ће га вратити.
Не могу више да издржим, идем. -Ништа више не можеш да урадиш.
Одговарало би ти да га не пусте.
Како можеш да кажеш тако нешто, Мерседес?
Жерарде, шта год да да су ти рекли за Дантеса, ја стојим уз њега.
Оставите нас саме на тренутак, господо.
Фернанде, жао ми је због твог пријатеља.
Знам да сте везани. -Али не знаш све.
Пронашли смо налог за мисију од цара код њега.
И чланови његове посаде тврде да је он један је од његових присталица.
Мислим да разумеш озбиљност ових оптужби.
Ухапшен је пре него што је могао да ожени Мерседес
и пре него што би учинио непоправљиво, али ако си спреман да гарантујеш за њега,
ако мислиш да ова 2 човека лажу...
Ако си спреман да преузмеш тај ризик, онда ћу га пустити.
Треба само да кажеш једну реч.
Не.
Не?
Он не заслужује...
Шта не заслужује?
Да наше презиме буде упрљано.
Ако нас је Дантес издао,
треба да доживи судбину издајника. -Могу да осигурам...
да неће бити суђења које ће окаљати углед Морсерфових.
Требаће ми твој исказ.
Разумеш ли шта се догађа?
Онда држи језик за зубима.
Г. Дантес? -Јесте ли стигли да разговарате са тужиоцем? -Да, гдине.
Ово је дан који никада нећу заборавити.
Водите ме кући? -Не баш. -Хајде.
Шта се догађа? Шта се догађа? -Пустите ме.
Зовите тужиоца. Разговарао сам са тужиоцем! -Зовите га. Зовите га!
Ја сам невин! Ништа нисам урадио! Пустите ме.
Да си крив, они би те обесили. Одводе те јер знаш ствари које не желе да чују.
Хајде.
Станите. -Станите!
Пустите ме!
Где је он? -Ништа нисам могао да учиним.
Мерседес. -Пусти ме. -Не би помогло.
Мерседес... -Престани. -Молим те.
Шта се догађа, Викторија?
Зар ти није драго што ме видиш? -Твоја сестра је овде.
Гђица де Вилфор.
Добро носиш своје тајне.
Извини што не могу да ти узвратим комплимент.
Коњак? Извини, остао сам без морске воде.
Да, мој посао је да знам све.
Дакле, знаш да је Дантес невин. -Невин... Да.
Али ко је заиста невин? -Није урадио ништа. Зашто си га ухапсио?
Како би теби спасио живот. -Мој живот или твој углед?
Обоје се играмо политике. -У политици не елиминишеш човека, већ препреку.
Знала сам да обављаш своју професију с окрутношћу,
али надала сам се да ћеш то барем поштено урадити. -Зашто не признаш уместо њега?
Али хоћу, Жерарде. -Ако одбијеш да га спасиш, хоћу.
Али ти би радије да моје постојање буде игнорисано, као и Викторијно,
твоје љубавнице, и твог будућег детета.
Баш као што сам и мислила.
ЗАТВОР ТВРЂАВА ИФ 4 ГОДИНЕ КАСНИЈЕ
Јеси жив? -Жив.
Јеси жив?
Жив!
Јеси жив? -Жив.
Иди широко... Клони се обале... -А ко зна пут... Ко тачно зна...
Има ли кога? Има ли кога?
Има ли кога? -Има ли кога? Има ли кога?
Има ли кога?
Ко си ти? -Ух, ја... Дантес, Едмонд Дантес.
Колико имаш година? -Твој глас звучи као да си младић. -Ја сам...
Не знам више. -Имао сам 22 године... када су ме затворили.
16. маја 1815.
То је било пре 4 године.
Имаш 26 година.
4 године?
А...
А ти, ко си ти?
Затвореник.
Као ти. -Колико дуго? -Шшш! -Шта?
Долазе. -Чекај. -Не остављај ме. -Ко си ти? Реци ми бар своје име.
Твоје име!
34! Јеси жив?
Жив.
Чекао сам те.
Зар стварно мислиш да можеш да изађеш одавде?
Ископао сам 30 метара за 6 година. -Да обиђем твоју ћелију и изађем напоље,
требаће ми двоструко дуже.
12 година? -Можда мало мање, сад кад ћемо бити двојица.
Зашто? Имаш ли друге планове?
Не. -Ја сам опат Фарија.
Едмонд Дантес.
Јесте ли икада видео то писмо?
Не, никада.
А ти? Знаш ли зашто си овде?
Да.
Тебе су хтели да ућуткају. Мене да проговорим.
Ја бирам људе којима се поверавам. -Не знаш италијански?
Не. -Енглески, арапски, латински, грчки?
Знам само море.
Ако желиш, научићу те.
Уз стрпљење и вољу, за...
за 6 или 7 година, знаћеш све што ја знам.
Историју, филозофију, математику. -То су...
То су оружја која воде до слободе, баш као и ово.
Шта ћеш прво да урадиш ако успемо да изађемо?
Наћи ћу Мерседес.
Шта ћеш да урадиш ако те није чекала?
Тада ми неће остати ништа. -Испричаћу ти једну причу, Едмонде.
Пре 700 година, у Јерусалиму, током Првог крсташког рата,
витезови задужени за чување Христове гробнице формирали су темпларски ред.
Првог дана, било их је само неколико, али су имали огромну веру.
Захваљујући њиховим победама, ред је скупио богатство...
прилично. -Прили... Прилично.
Говорим о највећем благу за који је свет икада знао.
И...
током времена, због њихове моћи, њиховог богатства, почели су да им завиде.
А у петак 13. октобра 1307. француски краљ Филип Лепи,
наредио је да буду ухапшени и да им се одузиму њихова добра.
Али нико никада није пронашао благо.
Знаш ли...
шта су ти витезови урадили са тим огромним богатством?
Не. -Ништа!
Едмонде, ништа.
Превише заузети тражењем освете, кажњавањем оних који су их издали,
умрли су један за другим.
Бар, скоро сви.
Последњи од њих био је кардинал Спада.
На крају живота, сакривен на острву Монте Кристо,
имао је времена да обучи последњег витеза.
Тај младић се звао... -Ђузепе Фарија.
Ја сам последњи преживели, Едмонде.
И знам где је благо.
Пола од тога данас припада теби.
Али шта ћеш да урадиш са тим богатством?
Хоћеш ли да чиниш добро
или ћеш допустити свом срцу да се испуни мржњом?
10 ГОДИНА КАСНИЈЕ
Идем да испразним торбу.
Едмонде.
Слано је. -Вода, слана је.
Скоро смо стигли. То је питање дана.
Ту смо, ту смо.
Одмах се враћам.
Одмакни се!
Опате?!
Опате! Опате!
Изволи. -Едмонде. -Не, не, не говори. -Идем да позовем помоћ.
Не. -Прекасно је.
Не буди тужан.
Био си ми једина утеха у животу. -Господ ми те је дао...
Нисам љут, Едмонде.
Знам.
Благо постоји.
Знаш где да га пронађеш. -Заједно ћемо га потражити! -Не заборави.
Монте Кристо.
Монт...
Не остављај ме. -Не остављај ме.
Не остављај ме.
Јеси жив? -Жив!
Јеси жив?
Број 17?
17!
Опате?
Хеј! Мртав је, баци џак!
Ко је то? -Опат.
Јеси жив? -Жив!
Јеси жив?
Устани. -Устани!
Рекао сам устани!
Узбуна!
1...
Узбуна!
2...
Узбуна!
И 3!
Хеј! Не би требао да будеш овде. Одлази! -Дошао сам да видим Луиа. Луиа Дантеса.
Јеси ли познавао Луиа? -Да. -Сахранили смо тог јадног Луиа.
Још одавно.
Не, то не може бити истина. -Одлучио је да умре од глади након синовљеве смрти.
Желео је да му се придружи.
Али његов... -Али његов син није мртав.
Жао ми је.
И ти си био морнар? -Да.
Даћу ти нешто за јело. Али онда нестани, у реду?
А Мерсе... Мерседес?
И Фернанд де Морсерф? -Нису долазили 7-8 година.
Живе у Паризу од рођења њиховог сина.
Закаснио си.
Избегавај Лигурско море и његове бескрајне патроле.
Постави курс за Сардинију.
Можеш да се зауставиш у Санта Терези Галури.
Острво Монте Кристо је на западу Тосканског архипелага.
Пристаћеш на јужном врху.
Знам да ћеш бити очаран његовом чистом лепотом.
Завидим ти што си то открио по први пут.
Ето. -То је то.
Гробница славне породице Спада. -Остало, Едмонде,
је твоја прича.
Прича о човеку који држи свет
на длану.
МАРСЕЈ ГОДИНУ ДАНА КАСНИЈЕ
Молим те, удаљи се. -Стани. -Сутра ћу ти платити. -Не, не. Гаспаре, губи се.
Г. Кадрус је мој пријатељ.
На самрти, Едмонд Дантес замолио ме је да поделим са онима који су му важни.
Мислио је да га је издао извесни Данглар.
Али био је уверен да су му двојица остала верна. -Рекао ми је:
"Један се зове Гаспар Кадрус, а други, Фернанд де Морсерф."
Задржите свој дијамант. Нико од нас не заслужује ништа.
Чекај, сине мој. -Ако откријем оно што знам, знаће да је то дошло од мене.
А ти људи су богати и моћни. -Немате чега да се плашите,
веже ме тајна исповести. -Седите.
Дантес је био у праву за Данглара. Он је тај који га је издао.
А Фернанд де Морсерф? Био му је пријатељ.
Може ли неко бити пријатељ некоме за чијом женом жуди?
Из љубави према Мерседес, жртвовао је Едмонда.
Живеће. Али за све ће бити мртав.
Једини који је заслужио Дантесову наклоност је Морел.
Бродовласник? -Борио се да га ослободи.
А и разборито пословање га је мало наградило.
Након Дантесовог хапшења, морао је да врати Данглара као капетана.
Али Данглар је и њега издао. -Учинио је да пола његове флоте нестане,
наводно су је отели пирати. -Уништен, Морел је морао да прода компанију.
И погодите ко ју је купио за багателу? -Данглар.
2 месеца касније, бродови су се поновно појавили.
Али тужилац Вилфор није ни мрднуо. -Да будемо поштени, делили су тајну.
Мала Викторија, Вилфорова љубавница, постала је гђа Данглар.
Данас је бароница. -С друге стране, Морел је умро у сиромаштву.
А ви сте били у свему томе, г. Кадрус? -Ви?
Шта сам могао против капетана, грофа и тужиоца?
Да сам био храбрији, сигурно бих завршио као она.
Она? -Анжел.
Отишла је да види брата да би спасила Дантеса.
Решио сам се Дантеса за тебе. Сада је на теби ред да се решиш ње.
Видиш? Имам и ја пријатеље.
Шта се догодило?
Је ли убијена? -Мање би патила.
Данглар је имао друге планове за њу.
Продао ју је браћи Маилард, власницима бордела у Тулону. -Девојка је била лепа,
добио је добру цену за њу.
Све сте знали, а ништа нисте предузели.
Срамота ме је, оче.
Једног дана ћу се вратити. -И пружићу вам прилику да се искупите.
Не долазим више да те молим или тражим,
већ само да те упозорим:
Учинићу оно што ти ниси могао.
Од сада надаље, ја сам тај који награђује и кажњава.
Желите нешто, гдине?
Ко сте ви?
Пре много година, рекла си ми:
"Нећу заборавити твоју храброст, али заборави моје име."
Па, нисам заборавио ни твоје име ни твоју храброст.
Дантес.
Дошао сам те нађем, Анжел.
За мене је прекасно.
Али можеш да спасиш дете.
Дете?
Кад сам стигла овде,
имала сам само једну мисао на уму:
да се осветим брату.
Недељама сам тражила начин да побегнем.
Једног дана, указала се прилика. Побегла сам.
Са клијентом.
Продавцем из Париза.
Знала сам да је Жерард тамо именован.
Ушла сам у траг Викторији,
његовој љубавници. -Хтела сам да наставим причу тамо где је стала.
Било је ужасно хладно.
Те ноћи... -Жерард је морао да умре.
Ништа није могло да ме заустави.
Још увек осећам метал ножа у мојој руци.
Али ништа није ишло по плану.
Чула сам врисак. -Викторијин врисак.
Кад је Жерард изашао у врт, носио је сандук. -Пратила сам га.
Приближила сам се кад... -Чула сам пригушени плач детета.
Нисам могла да га оставим.
Још је имао мајчине крви на свом телу.
Између освете и живота...
Изабрала сам живот.
Побегла сам с њим.
Нисам познавала никога у Паризу.
Па сам се вратила свом продавцу.
Али браћа Маилард су га пронашла.
И чекали су ме.
Анжел...
Шта се догодило с дететом?
Здраво, Андре. -Анжел ме је послала по тебе. -Зашто?
Умреће. -Одвешћћу те до ње да можеш да се опростиш.
Након тога ћемо отићи.
Имаћемо... сво време које нам треба да се спремимо.
За шта? -Да се осветимо, Андре.
Да се осветимо тројици мушкараца који су украли живот њој, теби и мени.
Желим да их убијем. -То би било исувише лако. -Преслатко.
Не.
Морамо им ишчупати срца.
Ко сте ви?
Ја сам гроф Монте Кристо.
ПАРИЗ 5 ГОДИНА КАСНИЈЕ
Генерал де Морсерф је данас одлучио да напусти војску
и да свој живот посвети политици, у Дому лордова.
Француска војска губи великог војника, али Француска добија великог човека.
Фернанд де Морсерф се борио код Москве, Лајпцига, у Турској...
Свуда је, ризикујући живот, бранио поуздану идеју француског краљевства.
Фернанд је телом платио цену своје преданости и поштовања дате речи.
Пре 10 година, када је француски савезник
Али-паша од Јањине био под опсадом турске војске,
пуковник де Морсерф је уложио је све. -На челу ескадрона храбрих војника,
пробио се кроз задњу линију Османлија и притекао у помоћ свом савезнику.
Тај чин бесмислене храбрости
нажалост није био довољан, али сви Французи знају:
„Не борите се у нади да ћете успети!
Не! Не, још је лепше када је без икакве користи."
Је ли боље?
Ниси баш био учтив према Ужени Данглар.
Оче. -Добиће 2 милиона као мираз на дан венчања. -Фернанде!
Значи морам да обратим пажњу на њено богатство.
Боље је имати једну медаљу мање и још једну нулу.
Наш син је човек свог времена. Он је романтичар који верује у...
Врати медаљу!
Хватај!
Доста је.
Господо, да сам знао да ћете ме почастити вашом посетом, припремио бих се.
Одлазите!
Господо... Да сам знао да ћете ме почастити вашом посетом, припремио бих се.
Извињавам се што вам изражавам добродошлицу у импровизованом дому.
У Француској сам само кратко.
Грофе, извините што сметам, али никада нећемо моћи да вам довољно захвалимо.
Сигуран сам да би он исто урадио за мене. -Грофе, дугујем вам живот.
Драго ми је што те видим на ногама.
Поправио сам га, дршка је напукла.
Сад је твој.
Неизмерно сам вам захвалан, али не могу да прихватим.
Већ сам вам дужан, па не знам како да узвратим.
Волите ли оружје?
Молим вас.
То је један од мојих најбољих комада. -Пиштољ у отманском стилу.
Да, али гвоздени штитник са угравираним лишћем
указује да је ова цев европске производње. -У ствари, из Венеције.
Прави сте познавалац.
Морсерф. -Ви сте славни генерал де Морсерф? -Јако сам импресиониран.
Хоћете да пробате? -Нажалост, очекују ме у Комори.
Други пут. -Неће трајати дуго.
Заслужујете свој углед, генерале.
Хајде да ти променимо мету, Албер.
Подсетите ме да вас никада не изазовем на двобој.
Хвала вам што сте ми допустили да будем са вашим сином на неколико сати.
Радујем се што ћу сазнати више о човеку којег ми је судбина довела на пут.
У недељу сам позван у лов код барона Данглара. Придружите нам се.
Не могу, морам да дочекам сина принца Кавалкантија.
Дођите онда обојица. Биће довољно јелена.
Видимо се ускоро. -У недељу, надам се.
Је ли све у реду?
Сачувао сам малу металну успомену са свог боравка у Отоманском царству.
Да ли више волиш да певаш уз музику оружја?
За мном.
Молим вас да ми опростите, грофе. -Нисам мислио да омаловажим вашу... вашу жену.
Хајдеја није моја жена. Она је моје кумче.
После тебе. -Хајдеја. -Како дивно име.
То је прилично често име у Грчкој.
Могло би се превести као... скромност или... невиност.
Могу ли вас замолити да ме упознате са Хајдејом?
Изгледа да си младић од поверења.
Упознаћу те са Хајдејом, али мораш нешто да ми обећаш. -Обећавам вам унапред.
Не шалим се.
Немој да си икада покушао да је заведеш.
Значи, сматрате да сам опасан? -Не. -Али она јесте.
Ако не одржиш обећање, она ће сломити твоје срце
и своје. -Али... -Још није спремна да воли.
Тајна њеног гласа лежи у њеној прошлости.
Након атентата на њеног оца, продата је једном влашком племену.
Тамо сам је упознао и удомио. -Знаш, постоје туге и ране
за које су потребне године да зацеле.
Оне остављају маску над душама.
Никада не покушавај да подигнеш ту маску, Албере.
Обећавам вам.
Добро. -Ходаћеш полако, без гледања на нас. -Само ћеш се окренути кад те позовем.
Хајдеја.
Албере де Морсерф, представљам вам Хајдеју. -Драго ми је, гдине.
Драго ми је, гдине.
Драго ми је, гђице. -А што ако не покуша да ме упозна? -Хоће.
Усправи се! -Стајати усправно значи преживети.
Скривање тога да си одрастао у сиромаштву је преживљавање. -Разумеш? Зашто, Андре?
Јер сам принц Андреа Кавалканти.
Зар Кавалканти значи да си коза? -Шта?
Не буди изненађен. Чујеш ли ме да говорим "шта"? -Почни поновно.
Ја сам принц Андреа Кавалканти. -Немаш нагласак, принче. Како то?
Један јако строг учитељ штапом ме је натерао да га изгубим.
Безобразлук. Твоји лактови.
Драги грофе,
драго ми је што сам вас упознао. -Допустите ми да вам нешто признам.
Француски живот ми је још непознат, молим вас, да ми опростите
ако моји манири изгледају превише словенски, напуљски или арапски.
Ово су гроф Монте Кристо и принц Андреа Кавалканти.
Господо. -Грофе.
Принче. -Сусрет са твојим оцем, колико год да је неподношљив,
не сме да те одврати од твоје мете: барона Данглара.
Захваљујући украденим бродовима, обогатио се на ропству.
Ваш углед вас представља. -Не веруј његовом осмеху.
Он је бруталан. Не само да је свестан тога, поносан је на то.
Могу ли нешто да вам признам?
Француски живот ми је још непознат, замолио бих вас да ми опростите
ако моји манири изгледају превише словенски, напуљски или арапски.
Кад је неко богат, никада ничега није превише. -Кћи му је слаба тачка. -Принче.
Бароне. -Ужени. -Је ли земља добра? -Савршена је. -Онда идемо.
На коње, господо.
Имате част, грофе.
Хвала, али давно сам се заклео да ћу убијати само у самоодбрани.
Онда ми допустите да станем у вашу одбрану, грофе.
Савршено. -Принче. -Изволите.
Идемо на ручак.
Ужени?
Хвала. Сузан, представљам ти принца Андреу Кавалкантија,
Монте Кристовог италијанског штићеника. -Он пази на мене.
Мој отац се плаши да ће ме лепоте Париза навести да доносим глупе одлуке.
Савршено говорите француски.
Један јако строг учитељ штапом ме је натерао да га изгубим.
Али то је ужасно. -То је углавном лаж. -Моја мајка је Францускиња. -Какав идиот.
Драго ми је што нам се можете придружити. -Рука вашег штићеника није задрхтала.
Животиња није ни патила. -Са вама разговара специјалиста за погубљења.
Да ли често одрубљујете главе? -Много мање него пре. Попустљивост је у тренду.
Извините што ћу вам украсти грофа, али желим да га упознам с неким.
Грофе. -Господо.
Драга. -Коначно ти представљам грофа Монте Криста.
Гђо де Морсерф. Моје поштовање.
Је ли све у реду?
Да, то је...
То је осећај сусрета са човеком без којег бих била у сузама.
Гдине, дугујем вам живот свог сина,
и због те доброте, благосиљам вас.
Превише ме великодушно награђујете због једноставног чина.
Али срећан сам што сам вас поштедео туге. -Предложио сам грофу да буде наш гост,
али до сада је одбијао.
Можда ћеш ти имати више среће?
Хоћете ли да ми учините задовољство и част да будете наш гост једног дана?
Свакако, гђо.
Допустите ми да одем. Не бих волела да вам сметам.
Шта се догађа?
Хоћеш ли да позовем некога? -Албере.
Шта знаш о том човеку?
Мајко. -Никада немаш поверења у моје нове познанике,
али гроф ми је спасио живот. -Богат је као краљ. -Зашто да га се плашим?
У праву си. -Моји страхови су глупи.
Гдине државни тужиоче, част ми је, као поручника краљевске војске,
да потврдим овде да је именовани Едмонд Дантес
показао у мојој присутности и у бројним приликама симпатије према узурпатору
и његова жеља је да узме оружје и сруши монархију.
Ове речи ме много оптерећују јер је Едмонд Дантес био мој пријатељ,
али не могу да допустим да злочин прође некажњено.
Видео сам превише мушкараца како умиру као издајници домовине.
Нећете тако пронаћи сан, грофе. -Нисам га ни тражио.
Плашите ли се својих ноћних мора?
Плашио бих се што их више немам. -Помажу ми да ране држим отвореним.
Јесте ли је поново видели?
Да.
Је ли била лепа као у вашим сећањима?
Мислио сам да ју је туга променила.
Мора да је кратко трајало.
Њене очи нису биле очи жене која је превише плакала.
Осетиће укус суза кад јој одведу мужа.
Пратим.
200...
плус 500. -Одустајем.
Не бих те позвао за свој сто да знаш да играш.
Ево нас. -Остало нас је само тројица.
Оставићу вас двојицу саме.
Два пара. -Браво.
Боја. -Имате превише срца. -Бежим пре него што уништим оца.
Хајде, идемо, Албере. -Да, тако је,
идемо да видимо те даме. -Несрећан у картама, срећан у љубави.
Баш ми се свиђа ваш принц. Шармантан је.
Да будем искрен, једва га познајем. Његов отац је пословни сарадник.
Несумњиво добра породица.
Ако под "добра" мислите на "богата", онда да, друга по богатству у Италији.
Друга? -Знате ли прву?
Не чините ме нескромним. -Коначно, људи богатији од мене.
Његова породица сања да га види у браку девојке из Париза, али...
ако је син превртљив као отац, чувајте се. -Будите сигурни,
обично не верујем свима.
А странцима, поготово.
И ја сам странац. -Ви, грофе, то се не рачуна. Ви сте гроф.
А осим тога, римује се, видите? -Ти си песник. -Успут, кад смо код странаца,
Л'Импартиал је купио Енглез. -Апсолутно, извесни Халифакс. Очигледно лорд.
Купује новине како би ширио лажне вести
и шпекулисао на берзи. Он је битанга најгоре врсте.
Изгледа да вам се баш и не свиђа тај лорд. -Рецимо само да ми се свиђају многи људи,
али истински мрзим само одређене особе.
Мрзети Енглеза није грех. То је здрав разум.
Већ одлазите? -Скоро је поноћ. Наша ће се кочија претворити у бундеву.
Албере. -Гђице. -Заборавили сте своју лепезу.
Хвала, гдине.
Могу ли да рачунам на тебе? -За шта?
Да ми се придружиш на вечери
коју ускоро организујем у Паризу. Нашао сам место за боравак.
Па... Наравно. -Добро.
Видимо се ускоро.
Грофе.
Гђо де Морсерф.
Одлазите баш кад сам ја стигла. -Не видим никакву везу.
Хтела сам да вам се извиним.
Да ми се извините? -За моју вртоглавицу од оног дана.
Подсетили сте ме на некога кога сам једном добро познавала који је нестао
под трагичним околностима.
На тренутак, ја...
Опет ми се то догађа, не могу да пронађем своје речи.
Жао ми је што сам вас подсетио на то болно сећање.
Будите уверени, неповратно је нестало.
Добро.
Желим вам пријатно вече, гђо.
Грофе.
Албер.
"Хајдеја. “Не бих смео да ти пишем. Тако да ти нећу писати.
"Не смем да се виђам с тобом..."
Дакле, нећу ти предложити да се видимо у ботаничкој башти, сутра у 5 сати.
То место, где сутра нећу бити, има најтајанственије цвеће у Паризу.
Долазиш из земље која има надимак земља облака и јасмина.
Можемо рачунати на паришко небо за облаке,
а ја ћу ставити јасмин у својој рупици за дугме.
Онда, нећу рећи да се видимо сутра. -И нећу ти рећи да откад сам те видео,
твој глас и твоје лице нису изашли из моје главе. -Албер.
Хоће ли да нас пријави? -Јако је одан грофу, али има слабост према мени.
Ово је стрелиција. -Тамо одакле долазим, било их је на путу који води до мора.
Зову је и рајска птица. -Рајска птица. -Рајска птица?
Тачно.
Како то да немаш вереницу? -Али можда и имаш?
Мој отац жели да ме ожени за баронову кћер. -Али ја...
тражим нешто што та млада дама никада неће имати.
Тај... неописив шарм који је за жену као мирис цвету.
Или укус воћу. -Не знам да ли Парижанке воле да буду убране или пробане,
али ја то не волим. -Нисам тако мислио. -Зафркавам те.
Хоћеш ли доћи на грофову вечеру у суботу? -Не. Служићу као алиби за моју мајку
који избегава друштвене догађаје као да су куга. -А ти? -Не познајем твоју мајку,
не знам њен укус, али слажем се са тим што не воли.
Ни он ни његова мајка неће доћи на вечеру.
Али Фернанд де Морсерф ће сигурно бити присутан.
Шта је било?
Зар нећеш да ми причаш о Алберу?
Нема шта ту да се каже.
Нормално је да сумњаш.
Плашиш се. Разумем то.
Али када дође време, мораш да запамтиш... -Не треба
да ме подсећате на то шта је његов је отац учинио мом оцу.
Ставио је усне на њу.
Хвала ти, драги мој. -Наравно.
Драги пријатељи.
Добро вече, Викторија.
Очекивао сам нешто спектакуларније, нема потребе да правиш такво лице.
Сигурно има изненађења унутра.
Изгледа да вам је апетит слаб, г. Вилфор. -Имао сам апетит пре свиње и живине.
Ова кућа је... величанствена. -Осећам да сте још увек изненађени, бароне.
Ништа вам не промиче, грофе.
Мислио сам да би човек попут вас одабрао комшилук у центру,
као... Јелисејска поља или Сен Жермен.
Ову кућу сам купио баш зато што ми је нису саветовали. -Зашто?
Па кажу да је уклета.
Кажу да се овде догодио злочин... одвратан, пре много година.
Пазите, овде имамо краљевог тужиоца. -Тачно.
Рекли су да је жртвовано једно дете.
То је ужасно. -И упркос томе купили сте ову кућу? -Добро сте урадили, грофе.
Те приче о духовима су бесмислица,
измислиле су их злонамерне слуге. Или љубоморне комшије.
Немојте се заварати, тужиоче. -Живео сам у Азији и Индији,
и тешко је вратити се не знајући да заиста постоји свет...
невидљив, настањен духовима.
Када сам посетио ову кућу... одмах сам знао...
Да имам чудан осећај да је овде почињен злочин.
Па сам тражио да ме оставе на миру. -Али... -Нисте се плашили?
Ако вам је савест чиста, духови вас не прогоне. -Они вам говоре.
А шта су вам рекли? -Да, што су вам рекли?
Те ноћи сам се седео овде. -Тачно испред овог камина.
Пушио сам мало опијума да бих био пријемчивији.
Не постоји ништа попут тога што може да прошири спектар ваше свести.
А у сласти дима...
Осетио сам се као... да лебдим.
Чујем куцање у зидовима.
Затим још једном.
Стављам руку. -И чујем врискове који долазе одозго. Пењем се уз степенице.
Врискови се претварају у... јецаје.
Долазе из собе на крају ходника.
Гурам врата и улазим у спаваћу собу. -У средини је кревет.
Стављам руку на њега.
И видим жену која се превија од бола.
Рађа дете. Сама је, напуштена.
Вришти.
И онда осетим присутност иза себе.
Одједном. Куцање по столу. -Плашите ове даме, грофе.
И забављате нас. Наставите грофе, преклињем вас. -Сабери се, квариш забаву.
Окрећем се, дрхтећи.
И у том тренутку, чујем шапат у уху.
Глас детета.
Глас детета које ме моли да га ослободим.
Коначно налазим врата, скривена врата која нисам видео.
Гурнем их да се отворе. -Степенице... Воде у врт.
И поново дететов глас. -Рекао ми је да је био сам тако дуго. Плакао је.
Зове своју мајку.
Те ноћи... -Тражио сам, али...
врт је био превелик.
Шта... Шта сте урадили?
Молим? -Врт је био превелик...
Шта сте урадили?
Да.
Следећег јутра смо копали. -На све стране.
Чупали смо стабла јабука, преокренули стазу...
И ништа.
Тражио сам свињу за тартуфе која је стигла из Перигора.
И онда?
Будући да ништа није пронашла, појели смо је те вечери. -Предивно!
Рекао сам да је то само бајка.
Права бајка.
Барем сам тако веровао. Све до јуче.
Док смо побијали бакље за пријем, једна од њих је пукла.
Копали смо на том месту и...
открили смо ковчег. -И онда?
Шта је било унутра?
Не знам. -Како то мислите?
Чекао сам вас... да отворимо.
А шта ако је ту тело? -Сахранићемо га.
Тужиоче, можда бисте желели да отворите?
Преклињем вас, не отварајте. -Доста.
Абракадабра!
Ох, не знам шта је истина у овој причи, али ви сте мађионичар, грофе.
Како је то могуће? Говорио је као да је био присутан.
Сви ти детаљи, било је... Мислила сам да ћу полудети. -Смири се, молим те.
Где је тело нашег детета? -Не знам. -Положио си га тамо, зар не? -Да.
Рекао си ми да је мртав! Рекао си ми! -Наравно, био је мртав.
Где је онда? -Не знам. -Где је наше дете? -Не знам!
Тишина, хистерична си! Не знам. -Смири се.
Знам једно. -Да ћу у року од 8 дана, сазнати ко је тај г. Монте Кристо,
одакле долази, куда иде, и зашто говори пред нама о покопаном детету.
Данглар је опседнут новцем.
Неће зазирати од некога ко ништа не тражи. Морсерф ми верује,
будући да сам му спасио сина. -Затим је ту Вилфор. Вилфор је тужилац. Сумњичав је.
И захваљујући овој вечери, Викторија ће тражити објашњења.
Да би уверио и њу и себе, спровешће истрагу.
А будући да увек више сазнајемо од злобних језика,
то је грофов непријатељ којег ће посетити. -Лорд Халифакс.
Шта желите да знате? -Када бих само могао да га повредим, било би ми задовољство.
Је ли гроф икада био у Паризу? Он тврди да није. -Да је већ долазио, знао бих.
Али да ли онда знате где је био пре 15 година? -Да, у Индији.
Али... -Морам признати,
тада ме је још увек занимао.
Али након тога...
Након чега? -Па, једне вечери сам исправљао слугу
који је дошао.
Али... -Монте Криста је обузела страст према тим дивљацима,
са њиховим паганским боговима, њиховом бесмисленом магијом.
Смешна веровања.
Па ме изазвао на двобој.
Због домороца? -Да! Због домороца!
Можете ли да замислите?
Вруће је, зар не? Каква врућина! -Нека ми неко донесе моју лепезу, забога!
Овде се гушимо!
Не ту. -Хвала.
А ви, г. Вилфор?
Шта је вама урадио? -Ништа.
Не знам да ли да га рачунам међу пријатеље или непријатеље.
Да вам је непријатељ, већ би то знали.
Има мане, али није тип који скрива своје намере.
Али... будите опрезни. -Гдине тужиоче.
Ако вам постане пријатељ, постаће мој непријатељ.
Наравно.
Да. -Хвала вам, г. Вилфор, било је јако пријатно
да разговарам с вама, али имам пуно посла. -Захваљујем вам, лорде Халифакс.
Гдине тужиоче.
Викторе.
Грофе? -Припреми коње, враћамо се.
Сада када је Вилфор спустио гард, можемо се припремити за наш напад.
Идем на југ. -Вратићу се на Дангларову забаву за 20. рођендан његове кћери.
Рачунам на тебе, Андре, да јој се приближиш.
И на тебе, Хајдеја, да очараш Албера.
Може да прими до 600 робова, 700 ако се мало погура, али... -Ја сам хуманитарац.
Назвао сам га Херкул.
Моја мајка ми је рекла да је то линија људи предодређених за велике ствари.
А ово је твоја... љубавна линија.
И ево, прочитао сам да...
Морам нешто да ти кажем.
Да?
Стварно бих те волела, али не могу. -Знам.
Не можеш да ми покажеш осећања које гајиш према Сузан. -Биће то наша тајна.
Биће то наша тајна. Биће добро чувана. -Знам како је бити двојник.
Знам како је бити двојник.
Не можеш да кажеш ко си.
Имаш алиби код мене.
Дошло је време да се искупите.
Поновно проживљавам у сновима сваку секунду тих тренутака с тобом.
Носићу у својој ноћи, сећање на твоје очи,
и не желим ни с ким да разговарам, да не трошим одјек твојих речи,
који још трепери у мом срцу.
Држим твоју партитуру близу себе.
Волим је због слике коју ми даје о теби,
али и изнад свега због сећања које ће заувек трајати,
тај тренутак живота који је вредан целог живота.
Видимо се касније. -Видимо се касније.
Принче.
Ужени. Ова забава одражава тебе, живахну и радосну. -Хвала ти, Андре.
Хоћеш ли међу своје госте убројати и грофа Монте Криста? 17-и. 17-и?
Ти си 17-и који ми је поставио то питање. -И шта свакоме одговараш?
Да неће бити 18-ог. Ево га.
Извините.
Гђице. -Грофе. Јесте ли добро путовали? -Дивно.
Хвала, Албере. -Ежени је нестрпљиво чекала
да вас поновно види, гђице. -Грофе, могу ли?
Са задовољством.
Зна ли гроф да смо се срели? -Нисам му ништа рекла.
Је ли могао да погоди? -Сам Бог зна шта може.
Зар нису прелепи?
Изгледају тако жељни живота.
Човек увек жели да буде срећан.
Зар не?
Гдине грофе, учините ми част и дајте ми руку. -Желим да направим неколико корака.
Рука вам дрхти. -Изгледа да вам је хладно.
У мојој породици, имамо хладне руке, али топла срца.
Изволите. Ово ће нас угрејати.
Наше грожђе није тако добро као на Сицилији,
али бићете толерантни са нашим северним сунцем. -Изражавам жаљење.
Извините гђо, али...
никад не пијем.
Хоћете ли бар нешто да поједете?
И то ћу морати да одбијем.
Гдине грофе, постоји арапски обичај да се заувек спријатељују
они који поделе хлеб и со под истим кровом. -Знам то, гђо.
Али ми смо у Паризу, а не у Тангеру.
Овде нема вечног пријатељства од дељења хлеба и соли.
Али после свега... Пријатељи смо, зар не?
Наравно. -Зашто не бисмо били?
Онда, пошто немамо хлеба и соли, поделите са мном неке успомене.
Шта бисте желели да знате, гђо?
Је ли истина да сте толико тога видели, толико путовали, толико патили?
На основу чега то тврдите?
Ваше очи.
У сваком путнику постоји жеља да пронађе нешто или побегне од тога.
Јесте ли га пронашли? -Нисам завршио своје путовање.
Живите сами?
Немам ни сестре, ни сина, ни оца.
Имам само Хајдеју, који ће ме, сигуран сам, ускоро напустити.
Како можете да живите тако, без ичега што вас веже са животом?
Волео сам једну младу жену.
Којом сам хтео да се оженим.
Пре много година. -Али кад је дошао рат и одвео ме далеко од ње...
Мислио сам да ће ме толико волети да ће ме чекати.
Да ће ми остати верна до гроба.
Али кад сам се вратио,
била је удата.
Можда сам имао срце слабије од других.
Патио сам више него што би они.
То је све. -Да ли је та љубав остала у вашем срцу?
Само једном истински волимо.
Зар не?
Јесте ли је поновно видели?
Никада. -Никада?
Никада.
Јесте ли јој опростили што сте патили?
Може се опростити само онима који траже опроштај.
А кад би вас данас замолила за опроштај?
Купите Л'Импартиал! Дангларова флота украдена у Марсеју!
Л'Импартиал, даме и господо! Л'Импартиал!
Како је могуће украсти бродове у луци усред бела дана?
Јеси ли бар био осигуран? -Шта ти мислиш? -Дангларове деонице падају.
Али захваљујући војном телеграфу,
Данглар ће брзо сазнати да се заправо ништа није догодило.
Требали сте да украдете његове бродове. -Све долази онима који чекају.
Безбедан си. Твоји бродови су у реду. -Шта? -Л'Импартиал је лагао.
"Дангларова флота и даље плута, усидрена луци Марсеј"!
Хвала. Хвала вам, пријатељи моји.
Данглар ће запамтити моје речи и мислиће...
Да је то ударац новог власника Л'Импартиала,
нашег драгог лорда Халифакса. -Тачно. -Монте Кристо је био у праву.
Енглез користи своје новине да шпекулише на мој рачун. -Морамо објавити деманте.
Никако. -Не разумем. Морамо... -Шшш!
Чујете ли? -Слушајте. -Пријатан звук.
Тај пријатан мали звук.
Звук новца који пада. -Ни ја не разумем.
Размисли. Он нешто зна што још нико не зна.
Замисли: играш покер и знаш противникове карте. -Шта радиш? -Подижем.
Деонице су на дну.
Ако их откупим сада, за 2 дана, зарадићу велики профит. -Мој најбољи потез.
Да откупиш своје деонице? Колико би ти требало? 500 милиона. -500 милиона?
500 милиона. Али то мора да се уради данас.
Пре него што се затвори тржиште и пре него што то уради тај нитков Халифакс.
Како ћемо пронаћи 500 милиона до вечерас?
Тако што ћемо отићи код највећег непријатеља тог лорда Халифакса.
Жао ми је, бароне, али... море ми је увек доносило несрећу.
Нећу откупити ваше деонице. -Грофе. -Међутим,
никада не одбијам да помогнем пријатељу и казним непријатеља,
па ћу вам позајмити тај новац и можете да радите с њим шта хоћете.
А ја вам могу гарантовати каматну стопу од 20%.
Позајмићу вам новац без камате.
На Сицилији кажу: „Нећеш се обогатити на рачун пријатеља." -Инсистирам.
Ставио сам под хипотеку све своје некретнине.
Дакле, није за 500 милиона, већ... за 200 милиона, обећавам.
Не, бароне, довољна ми је ваша реч. -У Француској кажу:
"Добри рачуни стварају добре пријатеље."
Онда у реду. Из пријатељства, прихватам ваше личне гаранције.
Вратићу вам за недељу дана.
Натераћемо тог Халифакса да скупо плати.
Жалба је спремна. -Лично ћу водити поступак против њега.
Једва чекам да дођем на суд и будем сведок те егзекуције.
Лорд Халифакс, власник Л'Импартиал-а, данас позван у судницу
да одговара на оптужбе за клевету, морао је у журби да напусти земљу.
Али се обвезао да ће имати свог представника пред овим судом у 14 часова.
Гдине судијо, комедија је трајала довољно дуго. -Ово није улица.
Тражим од представника г. Халифакса да се идентификује.
Шта то радите? Још није готово.
Ја сам представник лорда Халифакса.
Стојим пред вама, јер је Л'Импартиал оптужен за ширење лажних вести.
Али овде тврдим, да су Дангларови бродови заиста нестали.
Глупости, моја флота је у Марсеју! -Ово је лакрдија!
Какав доказ имате? -Само треба да се обратите лучкој управи Марсеја.
Дакле, инсистирате на својим тврдњама?
Инсистирам и потписујем, часни суде.
Али желим да то урадим под својим правим именом. -Имате лажно име?
Познат сам по имену Андреа Кавалканти.
Након година проведених на улици, примила ме је једна велика
и богата италијанска аристократска породица. -Одрастао сам као лопов,
а завршио као принц. -Није поштеније занимање, али је много пријатније.
Овде сам, у Паризу, коначно пронашао свог правог оца.
Рођен сам 3. новембра 1815,
У Отеју.
Гдине судијо, може ли...
оптужени да изнесе доказе за то што тврди? -Долазим до тога, гдине тужиоче.
Ваше стрпљење ће бити награђено.
Ја сам копиле француског аристократе и његове љубавнице!
Моја мајка не зна да сам жив јер... мој отац јој је рекао да сам умро при рођењу.
Замотао ме у платно и закопао ме живог.
Гдине, ви говорите о покушају чедоморства.
То је требало да се догоди да ме тетка није ископала.
Кога оптужујете? -Поштованог човека... кога сви познајете.
На овој тканини је његов грб.
Мој отац... није нико други до човек испред мене.
Тужилац Вилфор.
Тишина! -Или ћу наредити да се испразни судница. -Клевета! -Тужићу те!
Г. Кавалканти, разумете ли озбиљност ваших оптужби?
Нећу се задовољити крпом, иако је умрљана крвљу.
Гдин тужилац ће вам изнети доказ за оно што тврдим.
Али ти си у заблуди! -Оче.
Не присиљавај моју мајку да дође да сведочи.
Верујем да је довољно пропатила.
Суђење се прекида док траје истрага. Испразните судницу!
Први.
Хајде, Викторија, идемо! Извините.
Пустите нас да прођемо.
Зашто ми ниси рекао истину?
Твој отац ме је желео за зета, али...
то је немогуће јер је твоја мајка и моја.
Не заборави своје линије живота. -Буди срећна, сестро моја.
Грофе! -Грофе!
Ова прича нема смисла. Пливамо у лудилу.
Моји бродови су још увек били јуче у Марсеју. ја...
Требаће ми... време да вам вратим. -Ако...
Немате више ништа, бароне. -Све што је било ваше, сада је моје.
Једино што вам је остало је та одећа.
Напустите Париз и можда нећу допустити вашој жени и кћери да гладују.
Али, грофе, ја... -Мислите ли да сам бруталан, бароне?
"Не само да то знам,
већ се и поносим тиме."
Требали би да отпратите своју жену кући. -Изгледа прилично бледо.
Други.
Оче!
Од Анжел.
Померите се! -Не!
Зашто?
Немој да плачеш.
Знали смо да ће овако завршити.
Знали смо. -Хајдеја!
Није послушао.
Није послушао?
Шта није послушао?
Нисте га научили ничему осим да мрзи. -Ставили сте му тај бодеж у руку.
То твоја бол говори.
Волео сам га као сина.
Волите ли и мене?
Намеравате ли и мене да жртвујете за своју освету?
То није освета.
То је правда.
Не заборави своје сузе, Хајдеја, врисак твоје мајке и крв твог оца.
И име онога који их је издао. -Не заборави његово име!
Ако ме волиш као што ја тебе волим, не тражи да ме поновно видиш.
Твоје срце је исувише племенито да би разумео.
Чувам снагу за борбу против себе и пијем своје сузе.
Буди срећан далеко од мене, заслужујеш то.
Албере?
Албере. -Ти си луд. -Не можеш да останеш.
Хајдеја, познајем те кратко... -Одлази.
Бежи од мене као онај ко бежи од куге. -Донећу ти несрећу. -Бежи и ти са мном.
Кунем ти се, Хајдеја, уместо очаја, обећавам ти срећу.
Не познајеш ме. Не познајеш грофа. -Хајдеја...
Ако ме волиш као што ја волим тебе...
Реци ми збогом.
Преклињем те.
Реци то!
Рећи ћу ти онда,
сведочећи пред Богом, који чита дубине мог срца...
Желим ти срећан живот без сећања на мене.
Збогом, љубави моја.
Тај поглед.
Без тебе, мој живот је изгубљен. -Моја несрећа, извесна. -Шта ћеш да урадиш?
Буди уверена, одржаћу своје обећање. -Али молим те, хоћеш ли живети?
Шта те брига.
У твојим очима, ја сам већ мртав.
Хајде да побегнемо.
Хајдеја. -Ако желиш да постанеш део породице Морсерф,
Албер заслужује да зна твоју причу.
Ако будеш ћутала, ја ћу бити присиљен да говорим у твоје име.
Морам ли да говорим у твоје име? -Грофе, молим вас.
Хадеја је кћи... -Станите!
Ја ћу да говорим.
Мој отац је био славан човек познат као Али Тебелин.
Паша од Јањине.
Имала сам 10 година када је убијен испред мене и моје мајке.
Примио је француског војника
који је требао да буде наш савезник.
Чак и након што је био изрешетан са гомилом метака,
мој отац је ипак смогао снаге да нападне
човека који га је продао
ископавши му једно око.
Никад више нисам видела своју мајку.
Тај једнооки официр ме је продао као робињу једном влашком племену на Балкану.
Звао се... -Доста. -Албере.
Изманипулисали сте ме. -Упозорио сам те.
Искористили сте ме. -Могао би да зажалиш због својих речи.
Мислите да можете да ме уплашите? -Не провоцирај ме. -Албере, молим те. -Грофе!
Све сте ми узели. Осим мог имена, које сте окаљали.
Не! -Грофе, преклињем вас. -Сматраћу да си бацио рукавицу.
Вратићу је сутра са метком у њој.
Зар немате милости? -Јесу ли је они бар мало имали према Едмонду Дантесу?
Погледај ме. -Ја нисам ништа осим наоружане руке глуве и слепе судбине.
Фернанд де Морсерф ће знати што је мој отац знао.
Ако убијете Албера,
више нећете моћи да кажете: "Бог је са мном, за мене."
Бићете убица.
Библија каже да ће синови платити за злочине својих очева.
Жакопо, прати је.
Остави нас, Жакопо.
Гђо. -Шта радите овде? -Едмонде, нећеш убити мог сина.
Чије име сте изговорили? -Твоје.
Пред тобом не стоји гђа де Морсерф, већ Мецедес. -Не познајем никога с тим именом.
Ја сам препознала тебе чим сам те видела.
Чак и ако те не бих видела, препознала бих твој глас.
Мој ум се борио, али срце је знало. Од тада сам те пратила, посматрала,
тражила оно што желиш од Морсерфа. -Мислите Фернанда, гђо?
Будући да се присећамо наших имена.
Ја сам крива.
Мени је недостајало снаге због твоје одсутности.
Ја сам та који није веровала у твоју смрт. -Ја! -Зашто? Зашто си била сама?
Зашто сам био одсутан? Зашто сам ухапшен? -Зашто сам проглашен мртвим?
Не знам.
Претпостављам да ти више не пише љубавна писма,
али ћеш лако препознати његов рукопис.
Ево. -Гледај, Мерседес.
Ово је твој муж написао Вилфору пре 20 година.
Морам да се осветим, Мерседес. Неопходно је.
Онда се освети, Едмонде.
Али на кривцима.
Освети се Фернанду који те је издао, освети се мени, али поштеди Албера.
Када би знао за све молитве...
Кад би знао колико суза сам пролила... -Јеси ли изгубила оца у самоћи?
Јеси ли видела онога кога си волела у наручју свог супарника?
Јеси ли видела све то? -Не.
Да. -Али видим човека којег никада нисам престала да волим
који је спреман да постане убица мог сина.
Шта хоћеш, Мерседес?
Хоћеш ли да твој син живи? -Живеће.
Хвала.
Хвала ти, Едмонде.
Опет сам те нашла.
Као што сам те одувек сањала, као што сам те увек волела.
Морамо да се опростимо.
Опростимо?
Ако одустанем од узимања правде у своје руке,
одричем се онога што ме држи на животу.
Двобој ће се одржати сутра.
Збогом, Мерседес.
Г. Албере де Морсерф, јавно сте изазвали грофа Монте Криста.
Двобој ће се одржати после 12 корака, на моју заповест. -Предност има увређени.
Спремни.
Крените, господо.
Пали!
Верујем да у твојим очима видим знак разочарања.
Никада вам нећу опростити што сте му одузели живот
и што сте ми ишчупали срце.
Значи, волела си га. -Јесам ли га волела?
Све ме терало да га мрзим, али ко зна зашто се човек заљубљује?
Можеш покушати да се уразумиш, али прекасно је. -Губиш равнотежу.
Твој тајни глас ти шапуће да више нема шанси.
Али уместо да слушам тај глас, слушала сам ваш.
Донела сам несрећу и њему и себи!
Шта да радим са овом љубављу коју му нисам дала?
Са овим речима које му нисам рекла?
Рекла си му их.
И чуо их је.
Албере...
Грофе!
Бежи, сада. -Бежи и не допусти никоме да ти украде срећу.
Едмонде!
Едмонде, покажи се!
Чекао сам те. -Коначно показујеш своје право лице.
Ја сам тражио да упознам твоје.
Да знам ко си био.
Па сам пратио твоје трагове. -Ишао сам свуда где си ишао.
Све сам их упознао: твоје пријатеље, саборце, непријатеље, све...
Кога ниси издао? -Коме си остао веран?
Свуда си показао своје право лице.
Изгубио сам веру у човека, на дан кад си ме издао.
Требао си да ме убијеш. -Никад није касно.
Устани.
Погледај ме. -Погледај ме!
Убиј ме.
Величину увек налазимо у мртвима.
На крају им опростимо.
Не желим да ти ико опрости.
Мерседес, дошао сам да се опростим
на месту где нас је живот раставио, на данашњи дан пре 21 годину.
Толико се тога сломило у мени и око мене од тада,
да више нема човека којег си познавала. -Обећао сам да ћу те волети до своје смрти
и дуго након тога, и увек ћу те волети,
али више није у мојој моћи да ти донесем срећу. -Сада могу само да те утешим.
Твој син ће бити срећан. -Албер и Хајдеја ће проживети причу коју ми нисмо могли.
Срећа припада нашој деци која ће нас надживети и окусити сласт љубави.
Док ти пишем, с тобом живим своје последње тренутке.
Све након тога биће само сећања. -Носићу их са собом преко мора,
на једино место на земљи где је све хоризонт
и где нема трагова које су оставили људи.
Живи и буди срећна. -Никад не заборави,
све до дана када нас околности можда опет споје,
да је сва људска мудрост садржана у ове две речи: -Чекање
и нада.
Едмонд Дантес, гроф Монте Кристо.
ГРОФ МОНТЕ КРИСТО