DEN 22 NOVEMBER 1963
Fredag, den 22 november.
Allt började så vackert.
VÄLKOMMEN TILL FT WORTH DÄR VÄST BÖRJAR
Efter duggregn på morgonen
kom solen fram stark och vacker.
Vi var på väg till Dallas.
Vi har en strålande sol över oss
och presidenten kommer att åka i det fria.
Hjulen är nere,
och presidenten och mrs Kennedy har anlänt till Dallas Love Field.
Presidenten ackompanjeras av
vicepresidenten och mrs Johnson.
I den första bilen, presidenten och mrs Kennedy,
sen en Secret Service-bil och sen vår bil.
Gatorna var fulla av folk,
massor av barn som log.
Vi körde i en kurva nerför en kulle.
Plötsligt hördes ett skarpt
högt ljud.
Ett skott och sen två till.
Jag hörde på radion: "Vi sticker härifrån."
Mannen som var med oss hoppade till framsätet,
ovanpå Lyndon, kastade honom på golvet
och sa: "Ner på marken."
Bilarna accelererade snabbare och snabbare.
Jag kastade en sista blick över axeln
och såg ett rosa knyte,
som en blomma,
som låg i baksätet.
Det var mrs Kennedy som låg över presidentens kropp.
PARKLAND MEMORIAL-SJUKHUSET NÄSTA VÄNSTER
De ledde in oss i ett tyst rum.
Det var från Kenny O'Donnell
som jag först hörde orden:
"Presidenten är död."
PATIENTREGISTRERING KENNEDY JOHN F
Mr Kilduff sa till Lyndon: "Presidenten."
Jag tittade upp på en byggnad
och där hängde redan en flagga på halv stång.
Det var då det slog mig hur enormt det var.
Situationsrummet, Wayside här. Hör ni mig? Kom.
Vi väntar på avläggandet av eden på flyget.
Vi har det här från Washington.
Tv:n var på och kommentatorn sa:
"Lyndon Johnson är nu USA:s president."
Det råder inga tvivel om att presidenten är död.
Vid det laget hade mrs Kennedy anlänt och kistan.
Mrs Kennedys klänning var blodfläckad.
Hennes makes blod.
Jag frågade om nån kunde hjälpa henne att byta om.
Hon sa: "Nej, jag vill att de ska se vad de har gjort mot Jack."
Och där, i planets trånga utrymme
med Jackie till vänster,
svor Lyndon presidenteden mycket samlad.
Jag försökte uttrycka hur vi kände.
Jag sa: "Mrs Kennedy, du vet
att vi inte ens ville bli vicepresident,
och nu, käre Gud, har det blivit så här."
Jag hade gjort allt för att hjälpa henne.
Det är en sorglig tid för alla.
Jag vet att världen delar sorgen
som mrs Kennedy och hennes familj bär på.
Jag ska göra mitt bästa.
Det är allt jag kan göra.
Jag ber om er hjälp och era tankar.
Det kändes som att gå upp på en scen för en roll jag aldrig hade repeterat.
Hur otroligt det än kan verka,
skulle jag befinna mig i en unik position
som hustru till USA:s president.
Och bara jag kunde se händelserna utspela sig
från just den synvinkeln.
Liz Carpenter sa: "Du borde spela in det här."
Hon gav mig sin sons lilla bandspelare,
så i det första ganska lugna ögonblicket,
två eller tre dagar efter den 22,
började jag min dagbok.
Det var för viktigt
att inte dela med sig av.
Och det var otroligt.
THE LADY BIRD DIARIES
I president Johnsons hem i Spring Valley
poserade landets presidentfamilj för deras porträtt.
De fotograferas i hemmet där de stannar
tills mrs Kennedy flyttar från Vita huset.
Första damen,
och bredvid presidenten står Lynda Bird, 19 år,
och Luci Baines, 16 år.
Hela familjen har initialerna LBJ.
CLAUDIA "LADY BIRD" JOHNSON DOKUMENTERADE SIN TID I VITA HUSET:
123 TIMMARS INSPELNINGAR SOM AVSLÖJAR HENNES ROLL
I JOHNSONS PRESIDENTSKAP.
DE HÄR BANDEN HAR SÄLLAN HÖRTS.
Tisdagen den 26 november.
Jag träffade mrs Kennedy för att diskutera hushållsdetaljerna
som en kvinna som flyttar ut
skulle prata om med en kvinna som flyttar in.
Hon sa att hon ville be mig om en tjänst.
Hon ville att Carolines undervisning
skulle fortsätta på tredje våningen.
Det var det lättaste att säga ja till.
Hon sa många saker, som: "Var inte rädd för huset.
Du kommer att trivas här."
Hon upprepade det om och om igen som om hon försökte lugna mig.
När jag hade flyttat in i Vita huset
frös jag hela tiden de första tre-fyra veckorna.
Jag hade ingen aptit och gick ner två kilo.
Jag gick på tå och viskade.
Det är över nu, man kan inte fortsätta så.
Har jag känt mig upprymd?
Över att nå det jobb vi har nu?
Inte alls.
Bara en känsla av hur svårt det här kommer att bli
och en beslutsamhet att göra de här 12 månaderna så bra som möjligt.
ST. JOHNS KYRKA
President Johnson besökte St. Johns episkopalkyrka,
bad för John F. Kennedy
och bad prästen i St. Johns att be för honom,
för Lyndon Baines Johnson,
som av en mördares kula plötsligt hade slungats in i ett jobb
som är det viktigaste och mest krävande på jorden.
Söndagen den 12 januari.
En sak som har gått obemärkt förbi, fast inte av mig,
är att Lyndon har gått i kyrkan varje söndag
sen den 22 november,
och några dagar däremellan.
Det vore en underdrift att säga
att en förnuftig man
inte vet hur mycket han behöver hjälp och tröst.
Det gör han.
Det pratades om att han kanske inte skulle kandidera nästa sommar.
Nu kommer han nästan säkert att leda den valrörelsen.
Hans presidentskap, hur länge det än varar, blir inte tyst.
Hans ambitioner och beslutsamhet överträffar hans blygsamhet och tvivel.
Och det är kanske så det ska vara för mannen med den ultimata makten.
-Hallå? - Hallå?
-Jackie? - Presidenten?
Jag älskar dig.
Vad gullig du är.
Jag saknar dig och tänker på dig.
Tack.
Här är en liten flicka som vill hälsa.
-Jackie? - Lady Bird?
-Ja. - Hur mår du?
Jag har fullt upp med alla möjliga beslut.
Jag packar upp och så vidare.
Men jag hoppas att barnen är glada och lyckliga
och att du får vila.
Du är så snäll, Lady Bird. Så omtänksamt av dig att tänka på mig.
Ingen orsak. Jag måste bara jobba och lära mig mycket.
Lyndon vill säga ett ord till. Och massor av kärlek till dig.
Detsamma till dig. Hej då.
Lördagen den 7 mars.
Jag har ett uttalande om ekonomin.
Jag är nöjd med reaktionen på skattesänkningen.
Dagens höjdpunkt var Lyndons presskonferens på tv.
Efteråt ringde jag Lyndon
för att berömma honom.
Vill du lyssna på min kritik?
-Eller vill du vänta tills ikväll? - Ja, säg det nu.
Under uttalandet var du lite andfådd,
och du tittade ner för mycket.
När man har en förberedd text
måste man ha möjligheten att studera den lite mer
och läsa den med lite mer övertygelse och intresse.
Problemet är att de kritiserar en för att man tar så lång tid på sig.
De vill använda allt till frågor.
Då producerar deras frågor inga nyheter,
och ger man inga nyheter får man ett helvete.
Jag ger det ett B+.
Hur känns det?
Jag var bättre än förra veckan.
Jag kände mig i alla fall trygg.
Som om du hade kommit över ett hinder, psykologiskt och på andra sätt.
Det blir intressant att höra alla andras reaktioner.
När du gick på college
utbildade du dig till expert inom flera områden.
Du utbildades till lärare, journalist och sekreterare.
Varför utbildade du dig till allt det?
Var det osäkerhet? Eller bara ett brett intresse?
Jag trodde att vara journalist innebar
att man hamnade i händelsernas centrum
på spännande platser.
Som student från en liten stad i östra Texas,
öppnades plötsligt världens dörrar för mig.
FEATUREARTIKLAR
Jag gjorde alla möjliga uppdrag, men jag föredrog featureartiklar
för jag fick åka och träffa intressanta karaktärer.
Jag visste att jag skulle hitta ett sätt att försörja mig,
men jag trodde alltid att jag skulle gifta mig till slut.
Han var påstridig
och han var väldigt direkt och dynamisk.
Och innan dagen var slut
friade han till mig och jag tyckte att han var galen.
Jag antar att det tar längre tid att bekräfta en bedömning
som ska vara hela livet.
Min känsla av spänning steg.
Jag visste inte vad som skulle hända,
men jag visste att det var nåt viktigt.
Pratar presidenten om
världsproblemen med dig?
Diskuterar han det som tynger honom?
Jag tror att han ger mig
avsevärd respekt för mitt omdöme,
och han gillar att höra vad jag har att säga.
Och det är bra att ha en person
som man kan ha en total...
Fullkomlig frihet i det man pratar om.
Söndagen den 22 mars.
Lyndon lyfte luren
och ringde upp ett härligt gäng middagsgäster.
Det pratades om Vietnam.
För två veckor sen besökte försvarsministern McNamara landet.
Min regerings ståndpunkt är tydlig.
Vi stöder Sydvietnams folk till fullo.
Det är skrämmande att höra McNamara
tala om hur hängivna motståndssoldaterna är.
De har en intensiv utbildning och idéer
som saknas på vår sida.
Jag såg irritationen och nervositeten
som jag minns från den svåraste delen av majoritetsledarens dagar.
Det här är mitt problem.
Jag måste lösa det här.
Att jag kan vara taktfull nog,
och ibland elak nog,
för att få hem Lyndon i rimlig tid,
och ta med arbetets komponenter
och göra det här i en lite mer avslappnad atmosfär.
Jag jobbade lite mer
och sen kröp jag ner i sängen med det lyxigaste av allt:
ett glas vin och "Krutrök"
min största njutning.
Allt det här bevisar bara
att man kan leva med katastrofer hängande över sig.
Onsdagen den 8 april.
Washingtons farväl till en av USA:s stora hjältar,
general Douglas MacArthur.
Vi ställde upp oss på led.
Lyndon stod till höger om mig
och till vänster om mig stod justitieministern.
Han såg solbränd, friskare och mer avslappnad ut
än jag hade sett honom innan.
Och när kistan kom förbi, draperad med en flagga,
kände jag ett eko av novemberdagarna
efter president Kennedys begravning.
Han sa: "Du gör ett fantastiskt jobb."
"Alla säger det."
Och sen, efter en märkbar paus,
nästan ansträngt, sa han:
"Och det gör din man också."
Jag respekterar Bobby på många sätt, jag beundrar honom.
Men jag känner en viss oro kring honom,
vilket jag inte kände kring hans bror.
Jag har inte den blekaste aning om vad som pågår i hans huvud.
I sitt tal till nationen
uppmanade presidenten till en attack mot fattigdomen.
Kommer du att lägga stor vikt vid det?
Nancy, jag tror att den gnagande frågan
för alla
är bevarandet av freden,
och hela bilden av fattigdom,
den svarta fläcken i vårt land, är också viktig för mig.
Tänker du kampanja med honom de kommande månaderna?
Ja, Nancy, jag vill vara närvarande vad han än gör.
Fredagen den 24 april.
Vi tog en helikopter till östra Kentucky.
Vi landade på en äng nära samhället Inez.
Här regerade gruvdriften en gång i tiden.
Det har blivit en sjuk industri.
Inget har ersatt den.
Vi kom till Tom Fletchers hem
och jag bad Lyndon
att hålla fotograferna borta så mycket som möjligt.
Det får inte bli en föreställning för dem.
Lyndon satte sig på verandan
med mr Fletcher för ett samtal.
De pratade om att behålla barnen i skolan,
och hur han klarade sig på 400 dollar om året med åtta barn.
Jag antar att det är en begränsad diet,
och tillräckligt många år av det kan vara anledningen
till varför mrs Fletcher ser så sliten och modfälld ut,
och varför det inte fanns några trappsteg upp till verandan.
När jag hävde mig upp undrade jag varför ingen gick ner
och sågade av en stubbe och använde den som ett trappsteg.
Sen insåg jag att jag inte visste hur det var
att försörja åtta barn på 400 dollar om året.
2 REPUBLIKANER PÅPEKAR LADY BIRDS MARK OCH DESS 'FATTIGDOM'
FATTIGDOM EXISTERAR PÅ JOHNSONS MARK, SÄGER REPUBLIKANERNA
Familjen Johnson
borde följa den kristna förmaningen
och få ordning på sitt hus eller sina hus,
innan de försöker predika detta evangelium
till tonerna av ett program för en miljard dollar om året.
Hur länge har familjen Johnson ägt gården?
I många år, tror jag.
Lady Bird ärvde den från familjen.
Två republikanska kongressledamöter åkte till Alabama
för att intervjua mina hyresgäster.
De gömde bandspelare i sina portföljer
och tog bilder av husen,
som verkligen var eländiga.
De är alla beredda att försöka hindra Lyndons fattigdomslagförslag
med vräkig, skvallrig, ful information
om att mrs Johnson har hyresgäster som lever i misär.
Du betalar 25 procent av din skörd till mrs Johnson i hyran.
Ja, sir. Det stämmer.
Har du hört talas om president Johnsons fattigdomsprogram?
Nej, sir...
Menar du... Vad menar du?
Presidenten försöker få kongressen att höja
levnadsstandarden för de fattiga i det här landet.
Vad tror du att det här programmet kan göra för att höja levnadsstandarden
för de som bor i det här huset?
Så vitt jag vet kommer det att hjälpa oss.
Jag sa till Liz
att vi brukade ha 20 hyresgäster,
men nu hade vi fyra.
Minst en, Charlie Cutler,
har bott där sen farfars tid.
Outbildad, oerfaren och i 80-årsåldern
har Charlie ingenstans att ta vägen.
Men vi måste förbereda oss för en otäck storm.
Krig i Sydvietnam.
Ett fult krig på en avlägsen plats.
Vi gillar inte att förlora krig.
Det är USA:s officiella ståndpunkt
att det här inte behöver förloras.
Det är inte ens vårt att vinna.
Det är nån annans krig.
Men USA:s intressen
och landets prestige som en stor nation,
skulle skadas allvarligt om det förlorades.
Torsdagen den 14 maj inleddes med ett frontalangrepp mot mitt skrivbord.
Mitt puritanska samvete får mig att läsa posten,
särskilt den dåliga posten.
Och sen, när skrivbordet var tommare än på länge,
åkte jag till Huntlands.
Jag ringde Vita huset och frågade dr Hurst
om han och Jim ville köra ut och prata om Lyndons problem.
Men jag vet inte
om nån av dem verkligen förstår djupet av hans smärta,
när och om han möter möjligheten
att skicka många tusen
amerikanska pojkar till Vietnam.
Lyndon ringde mig.
Han var ensam, det hördes på hans röst.
Det var ett sorgligt samtal om invånarna i Alabama,
och om hans rastlösa önskan att hitta en väg ur bördorna han bär på.
Jag skrev en niosidig analys
av hans situation.
Först, ifall han bestämde sig för att använda den,
föreslogs det att han inte skulle kandidera igen.
Om han inte kandiderar återvänder vi nog till ranchen
och han kan njuta av landet han älskar,
och jag, Lynda och Luci mer än vi nånsin har gjort.
Men det skulle bli en våg av tom desillusion,
och: "Du svek oss, Lyndon",
bland dem som verkligen såg honom
som den bästa kandidaten för det demokratiska partiet.
Han kan mycket väl bli deprimerad
när han ser mr X styra landet,
och tänker på vad han skulle ha gjort istället.
Han kanske letar efter en syndabock
och i så fall vill jag inte vara det.
Jag lägger fram alternativet.
Om han kandiderar blir han nog vald till president.
Under de följande fyra åren kommer han, jag och barnen
att kritiseras och förtalas för saker vi har gjort,
och saker vi aldrig gjorde.
Ibland kommer han vara frustrerad över oförmågan
att uppnå sina ambitioner för nationen.
Det här kommer bli smärtsamt.
Min slutsats var att han borde kandidera,
och om tre år och nio månader,
i februari eller mars 1968,
tillkännage att han inte ställer upp för omval.
Vid det laget
tror jag att hans livsgnista har stillats nog
att han kan avsluta perioden och återvända till ranchen
och leva resten av livet i tysthet.
Tagning 30, ljud 19.
Berätta om din syn på medborgarrättslagen
som kongressen röstar om och övervägs av senaten?
Jag tycker att det är okej.
Men jag tycker att de borde godkänna den.
GREENWOOD-POLISEN
Jag förstår inte hur folk i Amerika
kan säga
att Amerika är de frias land
och de modigas hem,
när svarta har dött här i Amerika
helt utan anledning.
Vi försöker inte ta nåt.
Vi vill bara ha en chans
att vara anständiga människor
och medborgare så att vi verkligen kan säga
som sången lyder: "Åh, säg kan du se
i gryningens tidiga ljus,
det vi så stolt hälsar."
Och nu gråter jag Amerika.
Är det här de frias och de modigas land?
Torsdagen den 2 juli.
Kl. 18.30 ägde dagens stora nyhet,
och kanske årets, rum.
Kära amerikaner.
Jag ska godkänna
1964 års medborgarrättslag.
När jag satte mig tyst
la jag märke till justitieministern på första raden
och undrade vad han tänkte.
Lagförslaget som hans bror så envist hade stöttat
och hoppats på
hade äntligen godkänts,
med Lyndons enträgna, ihärdiga hjälp.
Jag såg justitieministerns likgiltiga ansikte,
och hans beräknade handklappningar
som inte hade stört ett sovande knott i hans handflata.
Det hölls en ceremoni i östra rummet.
Undertecknandet av medborgarrättslagen som sändes tv,
med alla kongressledamöter bakom Lyndon
när han skrev på lagförslaget med flera olika pennor.
Ingen av dem kunde ha hunnit skriva en enda bokstav.
Jag lämnade östra rummet med en känsla av att jag hade sett nåt börja
i den här nationens historia,
fyllt av mycket gott och mycket problem.
Vi accepterar inte medborgarrättslagen.
Och vi kommer att kampanja
tills den upphävs.
Enligt min åsikt kommer det inte att stoppa svarta demonstrationer.
Det kommer inte lösa rasproblem, utan öka spänningarna.
Tror du att demokraterna utnyttjar det?
Efter Lyndon Johnson, USA:s största bluffmakare,
har motsatt sig medborgarrättslagen i alla år,
är han den falskaste person som nånsin funnits.
Eftersom han var från södern trodde de inte på honom.
JOHNSONS FAMILJEKOCK
När jag försvarade Johnson
sa de att jag var partisk som jobbade för honom.
Jag sa: "Nej, efter att ha pratat med honom
vet jag att det är för alla svarta.
Och jag visste vilken sorts man han var.
Där är Zephyr och Lynda Bird.
Mrs Johnson var väldigt snäll
när det gällde att hitta bra ställen att bo på.
Om vi inte kunde bo där, bodde inte hon där.
En gång stannade vi på ett ställe och kvinnan sa:
"Ja, vi har en plats åt er."
Hon sa: "Jag har två andra personer."
Hon sa: "Nej, vi arbetar med dem, men vi sover inte med dem."
Och mrs Johnson sa: "Vilket hemskt sätt att vara på."
Sen körde hon iväg.
Till havs, på land och i luften
sätter USA:s militär ihop en styrka
som kan möta alla hot.
Förstärkningar flyttas till strategiska platser
som en del av en strategi i det här frustrerande kriget.
-Ja? - Mr Bundy ringer på 9-0.
-Ett ögonblick. - Tack.
Bundy...
Jag låg vaken i natt och tänkte på det här.
Det oroar mig.
Jag vet inte vad vi kan hoppas på när vi väl har bestämt oss.
Det är en enda röra.
Det är en hemsk röra.
Jag tänkte att om jag beordrar alla ungdomar där inne,
varför beordrar jag honom där ute?
Tisdagen den 4 augusti var en viktigdag.
Stora beslut fattas.
Vissa är bortom vår kontroll.
Andra måste avgöras av mannen som står mig närmast.
När McGeorge Bundy gick förbi mig i hallen såg han väldigt allvarlig ut.
Jag ställde en fråga som gav ett olycksbådande svar.
Det fick mig att tro att det kunde bli ett litet krig.
Det här är Maddox, en av de två jagarna som attackerades
när de patrullerade internationellt vatten i Tonkinbukten nära Nordvietnam.
Kära amerikaner, det är min plikt mot det amerikanska folket
att rapportera att nya fientliga handlingar
mot de amerikanska skeppen på öppet hav
i Tonkinbukten
i dag har krävt av mig
att beordra USA:s militära styrkor
att agera och svara.
Situationen är skrämmande, men jag känner en viss stolthet.
För Truman, Eisenhower och Kennedy
kanske det var en lång rad såna dagar.
Fram tills nu har vi överlevt alla,
men det är en farlig väg att vandra.
PRESIDENTEN 22 NOVEMBER 1968
Presidenten, det är allmänt ansett
bland reportrarna i stan att du protesterar ganska starkt
mot att bli kritiserad i tidningar och på tv.
Kan du berätta vad du verkligen tycker om det ämnet?
Jag antar att nästan alla som är mänskliga
hellre vill ha godkännande än ogillande.
Vissa anser att du
jobbar för hårt och länge,
och äventyrar din egen hälsa på det sättet.
Hur skyddar du din hälsa från vardagen?
Vi har långa dagar
och problem som kräver uppmärksamhet,
kräver tid.
Och man har aldrig så mycket tid som man vill
innan man fattar de här besluten, men man måste fatta dem.
Och jag jobbar ganska febrilt.
Och de första hundra dagarna var...
...fyllda till bristningsgränsen.
Jag tror att folk har ett felaktigt omdöme.
De tror att jag vill ha stor makt.
Kärlek är allt jag vill ha.
Walter, jag tror inte att jag fysiskt och mentalt
kan bära ansvar för bomben
och världen, de svarta och södern
och så vidare.
Han sa att han skulle flyga dit nästa morgon
och meddela att han inte tänkte ställa upp i omvalet
i Atlantic City.
Jag sa till honom att han absolut inte kunde göra det.
Jag gick omedelbart till mrs Johnson.
Hon har större förmåga
att resonera med honom än nån annan.
Bird tyckte att jag borde åka dit
för det var inte rätt att låta alla gissa.
DEMOKRATERNAS KONVENT
God kväll. Denna konventstad vid havet
sjuder av politisk aktivitet i dag.
En övervägande svart grupp
utmanar den helvita delegationen från Mississippi.
Vi vill registrera oss för att bli första klassens medborgare.
Och om frihetsdemokraterna inte är på plats nu,
ifrågasätter jag USA.
DEMOKRATERNAS KONVENT 1964
I 22 långa minuter, medan hans fru ser på,
uttrycker delegaterna sina känslor för Bobby
och för mannen som var deras president.
Mrs Lyndon Johnson, Luci och Lynda har precis anlänt.
Och där är han.
USA:s president
och USA:s nästa president,
Lyndon B. Johnson!
Jag inleder marschen
mot en överväldigande seger för vårt parti och för vår nation.
Valåret 1964.
Vita huset är priset
och det invaderas av damerna.
Fyra miljoner fler kvinnliga väljare i landet än män,
och båda partierna hyllar de kvinnliga rösterna.
Det är kvinnans år i Washington.
Damerna gör anspråk på titeln och tar på sig ansvaret.
Fredagen den 11 september
började jag planera min resa söderut.
Jag är trött på att alla beter sig som om södern är styvbarnet.
Jag tillhör den och den tillhör mig.
Det tänker jag säga, även om jag blir avvisad.
LADY BIRDS SPECIALARE
Jag är på den bakre plattformen av Lady Birds specialare
och pratar med Elizabeth Carpenter, mrs Johnsons pressekreterare.
Mrs Carpenter, vad är huvudsyftet med den här resan
vad gäller mrs Johnson?
Det är ju val,
och hon hjälper till att föra historien om administrationen
och hennes makes förflutna till åtta delstater.
Ingen känner till historien bättre än mrs Johnson.
Jag tror att vi kommer att segra där i höst.
Alexandria har valts ut som första anhalt
av en av USA:s största förkämpar.
Jag är stolt över att tillkännage...
Jag är väldigt stolt över att tillkännage att jag är hennes make.
NÄR HENNES TÅG RÖR SIG SÖDERUT ÖKAR HOTET OM VÅLD.
SECRET SERVICE FÅR ETT ANONYMT BOMBHOT.
TROTS HOTET FORTSÄTTER LADY BIRDS RESA.
VÄLKOMMEN TILL GOLDWATER
Tror du delstaten röstar på Goldwater?
Hela delstaten
- röstar nog på Goldwater. - Det blir första gången
Georgia röstar republikanskt.
Men den här gången gör vi det.
Demokraterna har alltid styrt Georgia.
Så vi tänkte visa henne att det finns några republikaner här nu.
Mrs Johnson, vad var dina ursprungliga förväntningar
för den här resan och hur har det gått?
Det har främst varit en vänlig och stor publik,
men det har funnits häcklare här och där.
Känner du att du ändå kan hjälpa till att hålla södern
i det demokratiska lägret trots detta?
Det är en stor order för en kvinna.
Men jag tror att vi måste se det i rätt perspektiv.
Det har varit några stycken. De har rätt till sin åsikt,
men du var där och såg de tusentals människor
som hurrade och skakade hand.
Vi vill ha Barry!
Mina vänner, det här är ett land med många synvinklar
och jag respekterar er rätt att uttrycka era egna.
Nu är det min tur att uttrycka min.
Tack.
21 DAGAR FÖRE VALET GRIPS JOHNSONS MEDHJÄLPARE,
WALTER JENKINS PÅ ETT KFUK
OCH ÅTALAS FÖR "FÖRARGELSEVÄCKANDE GESTER".
Walter Jenkins-händelsen
väcker allvarliga frågor om nationens säkerhet
som bara presidenten kan och måste besvara.
Med tanke på moralförbrytares sårbarhet för utpressning,
borde presidenten berätta
om mr Jenkins tilläts sitta med på möten
med nationella säkerhetsrådet
och om han hade tillgång till militära hemligheter.
VITA HUSET
Är det ett bombnedslag?
Ja.
Jag har inget annat val än att få honom att avgå.
-Tycker du det? - Inte alls.
Det enda du kan göra nu är att sluta leden.
Det enda sättet att svara är inte direkt, utan genom ditt uppträdande,
genom bilden du skapar.
Du har två veckor kvar.
Du ligger långt före, så
begå inte ett misstag.
Walter verkade ganska likgiltig och distanserad.
Jag kan inte mäta lidandet han har gått igenom.
Det har varit en av de mest smärtsamma sakerna i mitt liv,
mer smärtsamt än många nära och käras död.
WALTER JENKINS LÄGGS IN FÖR "EXTREM UTMATTNING"
-Älskling. - Ja?
När jag blir utfrågad, vilket jag kommer bli,
tänker jag säga att det här är otroligt
för en man som jag har känt i alla dessa år,
en hängiven katolik, far till sex barn.
Det kan bara vara ett nervöst sammanbrott.
Det är inget för dig att bli inblandad i nu,
och vi försöker lösa det med de bästa huvudena
som jobbar på det.
Jag tror inte du inser att första damen inte kan göra det.
Jag tror inte att det är rätt.
Jag känner det starkare än du,
men jag vill inte att du sårar honom mer än han är sårad.
Om vi inte uttrycker lite stöd för honom,
förlorar vi all kärlek och tillgivenhet
från alla som har varit med oss.
Prata med Abe och Clark om det och...
Abe godkänner ett uttalande.
Du kan inte göra så mot presidentskapet.
Min älskade, jag ska be för dig och Walter.
Om du läser det jag sa till Walters stöd,
är det ungefär vad jag precis sa till dig.
Farväl, min älskade.
JAG VET ATT VÅR FAMILJ OCH ALLA HANS VÄNNER...
OCH JAG HOPPAS ATT ALLA ANDRA BER FÖR HANS TILLFRISKNANDE.
JOHNSONS JORDSKRED
Folkets röst hördes i landet.
Sextioåtta miljoner amerikanska medborgare
går till valurnorna för att utöva sin värdefulla rätt
och Lyndon Baines Johnson får ett stort mandat.
Han blir USA:s 36:e president.
Mannen som kastades in i ämbetet genom en tragedi,
fångar en överväldigande procent av rösterna.
Över 61 procent,
nästan 16 miljoner fler än Barry Morris Goldwater.
Det är en historisk seger.
Nyårsdagen.
Den började med svart kaffe, apelsinjuice och bra nyårslöften.
Jag tillbringade hela dagen i ett drömland av kläder.
Kappan jag ska bära på invigningsceremonin är elegant.
Klänningen? Vi får vänta och se.
Jag är inte typen som gillar skisser och tygprover.
Jag går in och tar på mig dem och sliter ut dem.
Det är också ett av mina nyårslöften:
att se bättre ut på alla offentliga framträdanden.
Och att minnas vad som hör till jobbet.
Jag tycker fortfarande att det är svårt
och osmakligt att säga "första damen".
Onsdagen den 20 januari startade vackert och tidigt.
Dagen var kommen.
Vi åkte nerför avenyn, Lyndon och jag i en bil,
den med skottsäkert glas upptill och på sidorna.
Det var folkmassor längs Pennsylvania Avenue.
Sen kom ögonblicket som alla dagar
det senaste året hade varit på väg mot,
ögonblicket då Lyndon svor presidenteden
som USA:s 36:e president.
Jag hade fått höra att jag skulle hålla i Bibeln
när han svor eden.
Jag stod vänd mot folkmassan, mellan överdomaren och Lyndon,
medan han svor eden.
Jag, Lyndon Baines Johnson svär högtidligt...
Att du troget ska utföra...
Att jag troget ska utföra...
USA:s presidentämbete.
Så hjälpe dig Gud.
Så hjälpe mig Gud.
Måndagen den 1 februari börjar de hektiska dagarna igen.
Jag vaknade vid sjutiden.
Lyndon var vaken och vi drack kaffe i sängen.
Vi hörde Luci, arg som ett bi, diskutera en artikel
i en tidning som hette Women's Wear
som hade gett Johnson-kvinnorna dåliga betyg i klädstil.
Luci skyllde på Lyndas strumpor och loafers
och var ganska irriterad över det.
Jobbet är en uthållighetstävling.
Söndagen den 7 februari började efter midnatt.
Lyndon hade hört om Viet Congs attack
mot amerikanska baracker i Sydvietnam.
Jag blev rädd när jag hörde honom säga nåt som jag hört så ofta,
men inte hade väntat mig att han skulle säga inför nån annan.
"Jag är inte lämpad för att vara överbefälhavare", sa han.
De pratade om nödvändigheten av att ge order
som skulle ge Gud vet vilka omvälvande resultat.
Han sa: "Jag är för sentimental."
Det är konstigt hur man kan vara så bedövad
av sin egen smärta eller sina egna problem,
att man inte delar helvetet med nån som står en nära.
Hallå?
Jag tänkte att vi kanske borde försöka...
Att jag borde försöka ringa tillbaka.
Jag uppskattar att du ringer tillbaka.
Det är väldigt intressant
att de enda delstaterna som du inte har
i de fem sydstaterna,
har mindre än 40 procent
av svarta som är registrerade att rösta.
Koalitionen av svarta röster
och moderata vita röster
skulle skapa den nya Södern.
Det stämmer.
Det är viktigt att vi intar ståndpunkten
att alla födda i det här landet, när de når en viss ålder,
har rätt att rösta, precis som han har rätt att strida.
Söndagen den 7 mars.
Jag har länge simmat uppströms
mot en känsla av depression och relativ tröghet.
Lyndon lever också i ett moln av problem, med få ljuspunkter.
Nu är det situationen i Selma.
Runt 600 svarta som marscherade kom inte långt
mot delstatshuvudstaden, 24 km österut.
De lämnade knappt Selma.
De marscherade i små grupper genom Selma utan att stoppas.
Men när de korsade Edmund Pettus-bron,
var det en annan historia.
Ni har två minuter på er att vända om
och återvända till er kyrka.
HAISTENS MADRASSER
Många av demonstranterna behandlades för brännskador,
öppna sår och brutna ben.
På kvällen talade sheriffen i Dallas County på radion
och uppmanade alla att hålla sig inne.
Det var en dag full av spänningar och påfrestningar.
Utanför Vita husets marscherar demonstranter,
och det är ingen ovanlig syn.
Men i det här sammanhanget, med mer intensitet än tidigare, tycker jag.
Eftersom Lyndon är från södern,
eftersom han vann med så många röster från de svarta i höstas,
eftersom rösträtten har varit nyckeln
till hela medborgarrättsfrågan
som han har kämpat för sen 1957.
Det verkar som om gårdagens strid i Selma
snarare var slutet på början.
Kings svar till guvernör Wallace är ännu en marsch.
Samma stad, Selma.
Samma destination, Montgomery.
Datumet är i morgon, tisdag.
Och King säger: "Han leder det själv."
Jag hörde att han inte visste när han vände sig om,
om nån skulle följa efter.
Men det var en seger, det var förnuftigt.
Ett tillfälligt lock på vulkanen
för att ge tid åt den starka rösträttslagen i kongressen,
för att rädda oss från katastrof.
VI MARSCHERAR MED SELMA!
Det här är en stads rytm.
Vilken storstad som helst.
Var som helst.
I dag står amerikanska städer inför en kris.
De har hög feber av oplanerad tillväxt.
De är överbefolkade och överväldigade.
För första gången
har amerikaner börjat undersöka
hur deras städer blev som de blev.
I våra städer behövs fantasifulla program
för att anlägga gator och förvandla öppna områden
till platser med skönhet och rekreation.
Lyndon höll ett tal och det handlade om miljön,
om naturvård,
och jag bestämde att det var för mig.
Från det att vi gick in i Vita huset,
frågade nyhetskvinnorna: "Vad är din roll?"
Och mrs Johnsons svar då var:
"Min roll som första dam
kommer att framträda i handlingar, inte ord."
Vårt mål var att övertyga mrs Johnson
att ta tjuren vid hornen
och bilda en kommitté som skulle ha Vita husets podium
för att vädra utsikter och ansträngningar
för att göra Washington vackrare.
Jag tror att det är dags i vårt nationella medvetande
att se på miljön och ifrågasätta
vad människan gjorde för att skada den.
Jag växte upp på landet
och fick klara mig själv.
Jag hade inte många vänner.
Naturen var min vän
och näring och lärare.
Det var en glädje för mig och har aldrig svikit mig.
Tisdagen den 9 mars hade försköningskommittén möte.
Att prata om försköning är som att plocka upp
ett trassligt garnnystan av ull. Alla trådarna är sammanflätade.
Rekreation och stadsförnyelse,
snabbtransport och motorvägsförsköning,
psykisk hälsa och brottsligheten.
Det är väldigt svårt att få samtalet
i en rak linje,
för allt leder till nåt annat.
Runt kl. 11.30 gav sig alla 30 av oss
ut på vår utflykt.
Vi stannade vid Green Leaf Gardens,
ett område med blygsamma små tegelhus.
Det var Walter Washingtons område och hans stora entusiasm.
Tillsammans har han och jag varit frekventa besökare
på skolor, bostadsprojekt
och i Washingtons grannskap.
Han är en vis och duktig statstjänsteman.
Vi har rest genom staden.
Vi var båda överens om att en del av det hon ville göra
skulle ses som kosmetiskt. Men bakom monumenten
fanns det ett stort jobb att göra.
Och att det måste finnas jämlik tillgång
till vår nations storhet och styrka och våra grannskap
måste vara tillgängliga för alla.
Jag är ingen auktoritet, bara en intresserad entusiastisk medborgare.
Jag inser att jag har ett verktyg i mina händer genom den här titeln.
Jag vill använda den.
Inget är viktigare än min inblandning i försköning,
men jag vill ha ett nytt ord för det.
Tisdagen den 13 juli.
Historia är mitt intresse. Vår nisch i den. Det kommande året eller så.
Den viktigaste delen av dagen
är utnämningen av en ny justitiekansler.
Thurgood Marshall är den första svarta med en sån post.
En man med en fantastisk meritlista.
Han beundrade domare Thurgood och talade om möjligheten
att när en plats blev ledig skulle han göra honom till domare
i högsta domstolen.
Den 30 juli antogs Medicare-förslaget.
Presidenten, mrs Johnson och vicepresident anländer till ceremonin
som gör Medicare-förslaget till en del av socialförsäkringen.
Det omöjliga förslaget.
Vi har all anledning att känna oss nöjda och stolta.
Fredagen den 6 augusti.
Jag pratade med Lyndon den morgonen,
och han påminde mig om undertecknandet av rösträttslagen.
Jag var helt ineffektiv och glömde titta,
men senare blev jag stolt över att Luci inte hade glömt.
Hon var vid sin pappas sida och höll hans hand.
Det var en dramatisk miljö, ett dramatiskt tillfälle.
Utanför den här kammaren
finns det upprörda samvetet hos en nation, så även om vi antar lagförslaget
är kampen inte över.
Det som hände i Selma är en del av en större rörelse
som sträcker sig till varje sektion och delstat i USA.
Det är amerikanska svartas ansträngningar
för att försäkra sig om det amerikanska livets fulla välsignelser.
Deras orsak måste vara vår orsak också.
Det faktum att det fanns många fördelar med lagstiftande bedrifter
hade inte hindrat Vietnam från att dominera nyheterna.
Jag har i dag skickat den luftburna divisionen till Vietnam
och andra styrkor som kommer öka vår stridsstyrka
från 75 000 till 125 000 man nästan omedelbart.
Han sa: "Vietnam blir värre för varje dag.
Jag har valet att gå in med en lång lista över stupade eller dra mig ut
med stor skam.
Det är som att vara i ett flygplan
och behöva välja mellan att krascha planet eller hoppa ut
utan fallskärm.
När han lider, lider jag.
Vill du ta en bild? Det får du.
Vad tror du, runt 11?
Elva blir bra.
Är det för mycket exponering?
Kan du tänka dig 16?
Jag går ner till åtta.
Okej.
Mrs Johnson har lyckats balansera den tunna linjen mellan sin roll som fru
och mor, och hennes offentliga inställning till försköning
som vissa intressegrupper i det här landet anser vara oresonligt.
Tisdagen den 17 augusti.
Jag vaknade tidigt och jobbade med Liz
för att prata om hur försköningslagarna gick i representanthuset och senaten.
LAG OM FÖRSKÖNING AV MOTORVÄG
Fyra av dem har med motorvägar att göra.
LIVILIG KONTROLLDEBATT
Det hade pratats mycket i landet
och i tidningarna, men inte mycket hände.
LAGEN STÅR INFÖR OSÄKERHET
En av dem är förlorad.
De andra, som handlar om annonstavlor och skrotupplag,
där tre procent av pengarna
går till plantering längs motorvägarna, har en bättre chans.
Den här administrationen har ingen önskan att straffa
nån privat industri eller nåt privat företag i det här landet.
Men vi tänker inte låta dem inkräkta på sina egna specialiserade,
privata mål för den allmänna förvaltningen.
Därför är det i dag en stor glädje
att skriva under 1965 års lag om försköning av motorvägar.
Hur många gånger har jag kört till Bethesda?
Allvarliga gånger.
Väldigt närvarande i mitt sinne, och säkert i Lyndons också,
var hans allvarliga hjärtattack.
De första åren passerade vi milstolparna.
Vi gick försiktigt fram med stor bävan.
Nu agerar vi nästan som om det aldrig hände.
Men Lyndon och jag glömmer inte.
JOHNSON SKA OPERERAS PÅ FREDAG FÖR ATT TA BORT GALLBLÅSAN
Det var väldigt teatraliskt.
De rullade upp en lång bår och läkarna hjälpte Lyndon upp.
Sen sa han: "Nu kör vi."
Det kändes som om han spelade teater
för att bespara oss oron.
Gallblåsan var inflammerad och hade en sten i sig.
Det innebar en dubbeloperation, större risk och längre återhämtning.
ABE FORTAS, PRESIDENT JOHNSONS ADVOKAT
OCH DOMARE I HÖGSTA DOMSTOLEN
TRÄFFAR LYNDON FÖR ETT PRIVAT MÖTE.
DE PRATAR I 20 MINUTER INNAN LADY BIRD ANLÄNDER.
FLOTTANS SJUKHUS
Jag gick in i rummet och såg Abe sitta tyst vid Lyndons säng.
Han bad Abe om råd om hur han kunde fly från bördorna
av presidentskapet på obestämd tid.
Så depressionens svarta odjur är tillbaka i våra liv.
Han var som en man vars lavin plötsligt hade fallit.
Han sa att han inte kände för att fatta ett enda beslut just nu.
"Jag vill åka till ranchen.
Jag vill inte ens att Hubert ska kunna ringa mig.
De kanske kräver att jag avgår, de kanske vill ställa mig inför riksrätt."
För det mesta satt vi i en bedövande tystnad.
Abe gav tysta juridiska observationer om alternativen.
Abe började skriva ner det Lyndon bad honom om.
När Lyndon läst det sa han:
"Behåll båda kopiorna.
Jag vill inte att nån ska veta om dem."
Det är viktigt att han får vila i dagar, kanske veckor.
Men hur köper man lite lugn och ro när man är USA:s president?
Frågan är vad som händer med Johnson-stilen 1966.
Det blir ett år då enbart stil inte löser saker.
Han har redan lärt sig att han inte kan hota Viet Cong
och Nordvietnameserna som han kan hota en motsträvig kongressledamot.
När han insåg detta
framkallades en sorts tjurighet hos presidenten.
En förbittring inför frågor han inte kan besvara,
grinighet mot pressen och ibland lömsk i sina uttalanden
om vad som har hänt och vad som kommer att hända.
Den ofrånkomliga känslan av dramatik, vad kommer det nya året innebära?
Kan du berätta vad du skickar till mrs Johnson?
- Ska jag läsa det? - Ja, tack.
Vi vet att ni delar vår sorg över förlusten av liv i Vietnam.
Lägg till era röster till de som uppmanar till förhandling istället för bombning.
Det måste finnas en hedervärd diplomatisk lösning för situationen i Vietnam.
Söndagen den 13 februari.
Vid lunchtid var Lafayette Park full av demonstranter.
VI STÖDER KONGRESSENS FÖRNUFTIGA RÖSTER!
Det är så vanligt nu.
Lyndon sa att detta antar ganska farliga proportioner.
HIGH SCHOOL-ELEVER MOT KRIGET
Lyndon pratade om varje mors individuella känslor
som hade en son i Vietnam och jämförde det med sina egna känslor.
Han sa: "Ingen mor bryr sig lika mycket som jag,
för jag har 200 000 av dem där borta och de tror att jag bestämmer.
Om jag inte gör det, Gud hjälpe dem.
Vem fan gör det?"
LUCIS BRÖLLOP I DAG BEFRIAR PAPPA FRÅN UPPSTÅNDELSE, STREJKER, KRIG
Lucis bröllopsdag började klar, ljus och vacker.
Det jag minns från morgonen var ett montage.
Man går uppför gången som i en pjäs
och undviker de djupa tankarna på att detta är sista stunden
hon tillhör bara oss.
Hon var felfri i sin värdighet och vänlighet.
Jag minns inte att han tittade på klockan en enda gång
under gudstjänsten som varade längre än en timme.
Själv såg jag inte demonstranterna.
Bara när det är extremt högljutt märker vi det.
Jag vill skydda Luci och Pat. Det äcklar mig
som medborgare. Jag är inte klok nog att hantera det.
Kan du sätta stopp för våra spekulationer och berätta
om du tänker kandidera 1968
och om Hubert Humphrey är din medkandidat?
Jag visste inte att det spekulerats så mycket om det.
Jag är inte redo att fatta beslut om min framtid efter januari 1969.
Om några månader, vid rätt tidpunkt
kommer jag tillkännage mina framtidsplaner.
Lördagen den 13 maj.
STONEWALL, TEXAS
För många månader sen såg jag mars 1968 som tiden
då Lyndon kunde säga att han inte ställer upp för omval.
För första gången i mitt liv kände jag att Lyndon skulle bli glad.
Jag njuter mer och mer vid varje återkomst till ranchen
och jag vet inte om vi klarar fyra år till som president.
Om livet följer ett mönster,
så ökar arbetsbördan ju längre in på sommaren vi kommer.
På en utmärkelse-ceremoni nomineras ett 58-årigt barnbarnsbarn till en slav
av president Johnson till domare i högsta domstolen.
Han är justitiekansler Thurgood Marshall.
I dag har jag välkomnat medlemmarna i kommissionen för civila oordningar,
ledd av guvernör Kerner från Illinois.
Amerikanerna förbluffas och förfäras av plundringen
och våldet som har inträffat både i småstäder
och i storstäder.
LBJ, hur många barn har du dödat i dag?
Fan heller, vi går inte!
Tungviktsmästaren Cassius Clay befinns skyldig till brott
mot USA:s värnpliktslagar genom att vägra bli inkallad.
Jag har sagt det en gång och jag säger det igen.
Mitt folks verkliga fiender finns här, inte i Vietnam.
Söndagen den 13 augusti.
En kallfront hade blåst in och det fanns ett löfte om att höst i luften.
Det är konstigt, man känner sig lugn och glad över sällskapet med sin dotter
och barnbarn, och samtidigt känner man sig nedtyngd
av problemen som måste lösas. Viruset från upploppen,
den ökande listan av dödsoffer och ens vänners röster
eller tidigare vänner i kongressen och klagomålen från demokraterna.
Vi såg Martin Luther King på tv.
Vi förlorar båda.
Vi förlorar kriget mot fattigdomen här hemma.
Vi förlorar kriget i Vietnam, moraliskt och politiskt...
Det verkade som om den gamla karisman höll på att försvinna.
Han var inte lika spännande som jag mindes honom.
Lyndon är nere på 39. Lägre har han aldrig varit.
Min instinkt säger mig att den enda reaktionen borde vara att jobba hårdare,
vara ståndaktig och fortsätta le.
Men det är svårt.
Vi är starka nog att säga
att Vietnamkriget är för Bird.
Lynda Bird, Lady Bird, Luna Bird.
Bird får ta hand om det. Vi sitter här och tittar på.
Den nya vänstern har i bästa fall 300 000 medlemmar.
Unga radikaler föraktar kommunism och ser liberaler som fiender.
Nya vänsterns missnöje har uppmärksammats
av politikern som identifierar sig mest med unga människor.
De ser oss villiga att utkämpa ett krig för frihet i Vietnam,
men ovilliga att strida med en hundradel av pengarna eller styrkan
eller ansträngningarna för att säkra frihet i Mississippi eller Alabama,
eller gettona i norr.
Jag läste en eftertänksam ledare.
Dagens unga försöker desperat hitta ett sätt att göra revolt.
Revolten råkar vara nästan helt negativ.
Det är en steril handling mot rikedomens sammetsfängelse,
konformitet och isolering.
JAG GÅR NÄR LYNDA BIRD GÅR
Att vara bisarr på strategiska platser ger folk mycket exponering
i dagens tv-sändningar av de största händelserna.
De tror att de gör nåt när tv-kamerorna ser dem.
Många av de unga misstar det för handling.
Måndagen den 9 oktober.
Min resa in i den akademiska världen.
Vid tretiden kom vi till New Haven.
Det var många demonstranter med skyltar där det stod:
"Sluta försköna Nordvietnam"
och visade bilder på folk som brändes av napalm.
Jag klev ur bilen.
Jag gick för att träffa dr Brewster.
Ganska snart gick det upp för mig att min närvaro här
var en belastning för honom.
Hans beteende var helt korrekt.
Men jag kände att han önskade att han inte var del av det.
Kan ett stort demokratiskt samhälle generera energi för att bygga
projekt med ordning och skönhet?
Det svaret kommer att uppenbaras under de kommande två årtiondena.
Tack så mycket.
Jag har aldrig varit så glad över att vara klar med ett tal.
På vägen ut skakade jag hand med alla jag kunde nå.
Inte ens Secret Service var gladare över att kvällen nästan var över.
Jag lärde mig att jag inte kan bo i Vita huset. Jag isolerade mig.
Jag vill veta vad som händer, även om det innebär lidande.
LBJ ÄR OND
En slående kvartett dök upp
från Vita huset i dag och promenerade över södra gräsmattan.
Marinkårskapten Charles Robb, hans blivande brud, och blivande svärföräldrar.
Det blir ett bröllop i Vita huset
och sen åker presidentens svärson för att strida i Vietnam.
Lyndas bröllopsdag, lördagen den 9 december.
Ceremonin började i tid.
Hur beskriver man bruden?
Drottninglik, strålande, förbluffande vacker. Alla på platsen blev lättade.
Hon var vacker, men det var honom jag iakttog. En blandning av stillhet
och farväl i hans blick. Hans hår var vitare än jag nånsin hade sett det
och jag kände stor ömhet för honom.
Jag har aldrig sett en finare ceremoni.
Lyndas brudklänning infriade alla förväntningar.
Jag hoppas att jag får se mitt barnbarn bära den
och jag är säker på att det blir lika fint då.
Lördagen den 13 januari.
Vi återvände till vad som verkade vara nyårsafton,
början på det svåraste året, med vårt stora problem olöst.
Vi körde hem till Luci och där satt Lyn och log.
Tydligen på grund av sin öroninfektion.
Han var helt trollbunden av att träffa sin farfar.
Lyndon tillbringar mer tid med honom än med våra barn.
Han sa: "Det finns ett jobb jag vill ha, och det är att vara morfar på heltid."
Det var både roligt och patetiskt.
Onsdagen den 17 januari.
Dagen då talet till nationen ska hållas.
Lyndon hade bett George att skriva ett uttalande
där det stod att han inte skulle kandidera.
Mitt eget, som Lyndon hade bett mig skriva, var klent,
och om det var nåt vi nånsin borde säga
med ord som har vingar och eld, så var det detta.
Jag har uttalandet jag skrev 1964,
när Lyndon riskerade att åka till Atlantic City
och inte ville, i högra lådan i mitt skrivbord i sovrummet.
Jag tog fram det och vi läste igenom vad jag hade sagt.
Det låter bättre nu.
Lyndon hade Georges uttalande i innerfickan.
Det skulle inte inkluderas i talet till nationen.
Om han gjorde det, skulle det komma i slutet, börja med en replik som den här:
"Och nu vill jag prata med er om ett personligt ärende."
Han tittar på dem som står honom nära
efter ett svar, efter visdom, efter framsynthet, bortom allt han kan få.
Han sa: "Vad tycker du?
Vad ska jag göra?"
Jag såg på honom med en hopplös känsla och sa:
"Luci hoppas att du inte flyr.
Hon vill ha dig för sig själv och Lyn och att vi ska vara tillsammans.
Lynda hoppas att du kandiderar.
Hennes man ska ut i krig och hon tror att chansen ökar
att få honom tillbaka levande och allt ordnat om du är president.
För mig, jag vet inte, jag har sagt det förut.
Jag kan inte säga vad du ska göra."
Herr talman, USA:s president.
Jag önskar av hela mitt hjärta att de nödvändiga utgifterna
för att bygga och skydda vår makt kan gå till fredsprogram.
Men tills världsvillkoren tillåter det och fred är garanterad,
måste USA:s modigaste söner som bär vår nations uniform fortsätta.
Nånstans slocknade telepromptern.
Jag såg honom bläddra igenom tre eller fyra sidor
framför sig medan han interpolerade.
När vi närmade oss slutet stelnade jag till.
Skulle han sticka handen i fickan?
Ville jag det?
Skulle jag bli lättad om han gjorde det eller inte?
Kan vi uppnå dessa mål?
Självklart kan vi det.
Tack och god natt.
Han stack inte handen i fickan efter utkastet som jag visste fanns där.
Torsdagen den 18 januari.
Jag gick igenom gästlistan för den första kvinnolunchen. Ämnet var
"brott på gatorna".
Några gäster var sena och personalen visade in dem
för att prata med mig, bland annat Eartha Kitt.
Jag jobbar med innerstadsbarn. Det var därför jag blev inbjuden.
Jag ville inte gå,
men Vita huset ringde och sa:
"Ja. Mrs Johnson vill att du kommer."
"Brott är ett dystert ämne för ett trevligt möte som detta,
men jag tror att alla blir alltmer fast beslutna
att ta itu med det.
Sen kommer president Johnson in.
Han sätter armbågen på predikstolen som plötsligt stod där.
Eartha Kitt satt vid bordet nära podiet.
Hon ställde sig i vägen och sa:
Herr president, du frågade om brottslighet i hela USA,
vilket intresserar oss, och det är därför vi är här i dag.
Men vad gör vi med kriminella föräldrar?
Föräldrar som måste gå till jobbet,
som inte kan umgås med sina barn som de borde.
Det är vårt största problem.
Lyndon väntade en stund, men som tur var hade han svaret.
Det är en bra fråga för dig själv och de andra
kvinnorna, så säg vad du tycker.
Hon satte sig ner och slängde med sitt långa hår.
Efter det såg jag att hon förväntade sig nåt. Jag visste inte vad.
Hon glödde och rökte.
Jag bad gästerna om observationer och diskussioner.
Jag såg miss Kitts hand och visste att jag måste komma till henne.
Jag visste inte vad som väntade, bara att det inte skulle bli bra.
Hon reste sig och började tala snabbt och passionerat. Hon var arg över
att socialbidragen var så små.
När hon nådde ett crescendo kom hon till sin riktiga destination:
Att fördöma kriget i Vietnam.
Hon tog ett steg mot mig och såg intensivt rakt på mig.
Hon är en bra skådespelerska.
Hon sa: "Mrs Johnson, du är också mor,
även om du har fått döttrar och inte söner.
Jag är mor och vet hur det känns att föda barn.
Jag får barn och du skickar ut honom i krig.
Inte undra på att ungdomar gör uppror och röker gräs."
Miss Kitt stannade för att hämta andan och det blev tyst i rummet.
En kvinna satt till höger om mig och sa: "Tack, Eartha
för att du sa det.
Vi känner alla likadant, men tyvärr har 75 procent
av kvinnorna i det här rummet män som arbetar för president Johnson."
Jag var väldigt samlad, tror jag, och sa adjö till alla som kom.
Protester hölls utanför Vita huset i dag
efter att ha fått in en träff på insidan.
De här kvinnorna demonstrerar för Eartha Kitt
vars utbrott på en lunch i Vita huset i går
mot kriget, skatter och utanförskap av ungdomar väckte uppmärksamhet
som konkurrerar med standardsvaret i talet till nationen.
Miss Kitt lyckades där demonstranter och motståndare misslyckats,
och spred meningsskiljaktigheter till presidentfamiljen.
Kommunisterna hade inlett en enorm nyårsoffensiv i januari.
Marshall Law utropades av Sydvietnams president Thieu.
Vem vann och vem förlorade i den stora Tet-offensiven mot städerna?
Jag är inte säker.
Viet Cong vann inte på knockout, men det gjorde inte vi heller.
Historiedomarna kan göra det oavgjort.
Det verkar mer säkert än nånsin att Vietnamkriget
kommer att sluta i ett dödläge.
Med varje upptrappning kommer världen närmare en kosmisk katastrof.
Det blir allt tydligare för reportern att den enda rationella utvägen
är att förhandla, inte som offer, utan som hederliga människor
som höll sitt löfte
att försvara demokratin och gjorde sitt bästa.
Det här är Walter Cronkite. God natt.
SENATO ROBERT F. KENNEDY
Jag tillkännager i dag min kandidatur till presidentposten.
Jag kandiderar inte till presidentposten för att motsätta mig nån,
utan för att föreslå nya riktlinjer.
Jag kandiderar för att jag är övertygad om att landet är på en farlig väg
och för att jag har så starka känslor för vad som måste göras
och jag känner att jag måste göra allt jag kan.
Slutligen, mitt beslut speglar ingen personlig fientlighet
eller respektlöshet mot president Johnson.
Jag måste nu tillåta mitt namn att delta i primärvalet i Kalifornien.
Presidenten, hur påverkar det överbefälhavaren, så att säga,
att veta att hans nya svärson ska ut i krig?
Jag antar att man är glad att man har en svärson
som har tränats i flera år i en elitgrupp som marinkåren,
som är förberedd och utrustad för att se till sitt lands intressen.
Jag känner så för alla marinkårssoldater
och pojkarna i de andra tjänsterna också.
Söndagen den 31 mars.
Lynda kom med nattflyget från Kalifornien
efter att ha kysst Chuck farväl kvällen innan.
Hon såg ut som ett spöke.
Hon sa: "Mor, de var hemska.
De knuffades för att komma åt oss."
Pressen, alltså.
Kapten, hur snart förväntar du dig att vara i strid?
Och det var många andra fruar där som sa adjö till sina män.
Jag tog henne till hennes rum och hon gick och la sig.
När jag gick in i Lyndons rum grät han.
Det är första gången sen mrs Johnson dog som jag har sett honom gråta.
Men han hade inte tid att gråta.
Klockan nio på kvällen skulle han tala om kriget.
Jag ser inte var punkten är.
Jag får helt enkelt fortsätta med det.
Vi kan inte ändra på det.
Jag hade själv jobbat på det en stor del av lördagen.
Jag kände mig ganska positiv över mina förändringar.
Lyndon kom in.
Jag gick fram till honom och sa tyst: "Tempo och dramatik."
Jag visste inte hur det skulle sluta.
God kväll, kära landsmän.
I kväll vill jag tala om fred i Vietnam och Sydostasien.
Det var magnifikt framfört, hans bästa, tycker jag.
Med amerikanska söner ute på fälten långt borta.
Med vårt och världens hopp om fred i vågskålen varje dag,
tycker jag inte...
...att jag ska ägna en timme eller en dag av min tid
till personliga partipolitiska ideal eller andra plikter
än det här ämbetets plikter,
presidentskapet i ert land.
Följaktligen kommer jag inte söka
eller acceptera
nomineringen av mitt parti för ännu en mandatperiod som er president.
Tack för att ni lyssnade. God natt och Gud välsigne er alla.
Beslutet hade äntligen fattats.
Och lika väl som en människa kan, visste jag vår framtid.
Jag reste mig, gick fram till honom, omfamnade honom och kysste honom.
Det var ädelt gjort.
Och nästan lika dramatiskt som vår entré i det här jobbet.
Men det verkliga utträdet är om nio månader.
Torsdagen den 4 april.
Jag frågade Lyndon om hans möte med Kennedy,
Han sa att Sorensen hade följt med och att de ville ha Lyndon
som stöd.
Bobby sa att han ville fortsätta ena landet,
men han kände sig fri att uttrycka sina känslor hur han ville.
Lyndon sa att han aldrig sett sådan arrogans.
Sen gick jag ner med Liz, vi jobbade på Texasresan.
Sällan har jag sett fram emot en resa så mycket.
Jag vill visa utlänningar vårt land och vårt hem.
Det var medan mr Per fixade mitt hår
och Lynda Bird hade lyssnat på tv:n. Hon flög in i mitt rum.
"Mamma, dr King har blivit skjuten."
Från den stunden blev kvällen en mardröm.
Jag har tråkiga nyheter.
Martin Luther King sköts till döds ikväll.
Om vi var tysta var inte tv:n det, den stod på konstant.
Landet har inte upplevt en sån chock
eller varit så förskräckta sen mordet på president Kennedy.
Alla började fundera på vad det skulle innebära
för rasvåldet i vårt land
för allas arbete att föra oss samman.
Jag ber alla medborgare att avvisa det blinda våldet
som har drabbat dr King, som levde för icke-våld.
Jag ber att hans familj finner tröst i minnet av allt han försökte göra
för landet han älskade så mycket.
Fredagen den 5 april gick jag upp tidigt.
Det var nog inte en lugn natt för nån i stan.
Jag gick till Lyndons rum för kaffe.
Han kände fortfarande att jag borde åka.
Liz ringde och jag sa att vi skulle åka.
Vi insåg båda två att vi behövde göra några ändringar i talen.
Världen hade förändrats över en natt.
Jag sträckte ut handen och träffade alla utrikeskorrespondenter,
38 från 13 europeiska länder.
Jag kände en känsla av osäkerhet och spänning i luften.
Så fort vi var uppe i luften gick jag till högtalarsystemet
och sa med en tyst, allvarlig röst:
"Vi reser med ett tyngre hjärta i dag
på grund av tragedin med dr Kings död."
Sen la jag det bakom mig med en annan ton
och välkomnade dem till den del av landet som jag känner bäst.
När det vita Amerika dödade dr King i går kväll
öppnade hon ögonen på alla svarta män i landet.
När det vita Amerika dödade dr King i går kväll förklarade hon krig mot oss.
Jag pratade med Washington, med Lynda.
Hon sa att Vita huset var som en fästning.
Ingen kommer ut, ingen kommer in.
Washington, Chicago, Detroit, Boston och New York
är bara några av de städer där de svarta våndas
över mordet på dr King, troligen utfört av en vit man,
och uttryckte sig i våldsam förstörelse.
- Herr president? - Ja, Dick.
Vi behöver hjälp.
Den börjar rasa samman på olika ställen.
Det här är en olycklig del av konfrontationen.
Den stora humanitärens tragiska död
har dragit oordningen till sin spets.
President Johnson har gjort enastående framsteg
i riktning mot mänsklig jämlikhet och han är djupt sårad
av vad han anser vara obefogad kritik.
På mindre än fyra år
har han undertecknat tre viktiga medborgarrättslagar.
Han har utsett svarta till högsta domstolen
och till kabinettet för första gången historien.
Han utsåg en svart man till Washingtons borgmästare.
Trots ansträngningarna var det nåt som saknades
i den totala prestationen som misslyckades med att förhindra att raserna gled isär.
- Vi vill ha Kennedy! - Tack så mycket.
Det är tydligt att vi kan samarbeta i den sista analysen.
Det som har pågått i USA de senaste tre åren,
vare sig det är klyftan mellan svarta och vita, mellan de fattiga
och de mer förmögna, och kriget i Vietnam,
kan vi börja samarbeta. Vi är ett fantastiskt land
och ett själviskt och medkännande land,
och jag tänker använda det som utgångspunkt
under de kommande månaderna.
Tack till er alla. Nu ska vi till Chicago och vinna det här.
Onsdagen den 5 juni.
Det var en kort natt.
Telefonen väckte mig ur en djup sömn.
Lyndon sa kortfattat: "Kan du komma hit?"
Han låg lutad mot kuddarna i sitt rum.
Det såg ut som om han inte sovit,
och alla tv-apparater var på.
Jag insåg direkt att nåt höll på att hända.
Jag vet inte om jag hörde det från tv:n eller Lyndon först.
Senator Kennedy hade blivit skjuten.
Det var nåt overkligt över det hela.
Det kunde inte vara sant.
Det var en dröm.
Det hade hänt förut.
Han hade firat segern i primärvalet i Kalifornien.
Allt hade ägt rum framför en tv-kamera.
Vi behöver en läkare.
Vad har hänt? Vet du det?
Han har blivit skjuten.
Tv-nyheterna upprepade sin hemska historia.
Senatorn skulle genomgå en hjärnoperation.
Kulan hade fastnat nånstans bakom örat.
Hela dagen hörde jag kakofonin om och om igen.
Folks reaktioner ifrågasattes.
Vart är vårt land på väg?
Vad händer med oss?
Är vi ett sjukt samhälle?
Jag har ett kort tillkännagivande.
ROBERT KENNEDYS PRESSEKRETERARE
Senator Robert Francis Kennedy
dog kl. 01.44 i dag
den 6 juni 1968.
Lördagen den 8 juni var en helt annorlunda dag för mig.
En tidskapsel som svävade i overklighet.
Senator Bobby Kennedys begravning.
Att bli ihågkommen som en god och anständig man
som såg fel och försökt rätta till det,
såg lidande och försökte lindra det, såg krig och försökte stoppa det.
En av de katolska dignitärerna kom
och lutade sig fram för att säga åt Lyndon att gå först.
Sen gick vi till höger förbi främre raden,
där hela familjen Kennedy satt och pratade först-
med Ethel, vars ansikte var vackert, sorgset och samlat
Hon sa till Lyndon: "Du har varit så snäll."
Och sen fann jag mig själv framför mrs Jacqueline Kennedy.
Jag sa hennes namn och sträckte ut handen.
Hon såg på mig på avstånd, som om jag var en vålnad.
Jag kände extrem fientlighet.
Var det för att jag levde?
Till slut, utan att röra en min, sträckte hon ut sin hand.
Jag tog den med mumlade ord om sorg och gick vidare.
Det var chockerande.
Aldrig tidigare hade jag upplevt det med henne.
Vi var tillbaka i Vita huset kl. 23.00.
Morgondagen skulle bli en sorgens dag, som Lyndon hade sagt.
Och på måndagen skulle vi börja om på nytt.
Tisdagen den 27 augusti, Lyndons 60-årsdag.
Det hade talats om att gå till konventet
och hålla ett avskedstal.
När konventet praktiskt taget bröt ut på måndagen
verkade chansen att klara resan nästan obefintlig.
Internationella ungdomspartiet, yuppier, som de kallar sig,
samlades i Chicago för att protestera mot krig, fattigdom och rasism.
Det kan vara det sista av den gamla sortens rituella politiska konvent.
Det kan också vara slutet för det demokratiska partiet sen Roosevelt.
Världen drabbas av omvälvningar.
Vårt parti, vårt land, hela världen.
Och så fortsätter vi detta underliga år.
Och personligen är det ett lyckligt år i vår sammansvetsade familj.
Jag tror att vi är stolta över det vi gör tillsammans.
Det kan låta konstigt när nån tittar på oss utifrån.
Lynda låter oss läsa breven från Chuck.
Hon håller sitt privatliv för sig själv.
Hon rycker till när hennes pappa citerar honom.
Lyndon plöjer på
och jobbar så hårt han kan varje dag på det han kan kontrollera.
Ibland tror jag att det största modet i världen är att stiga upp på morgonen
och göra dagens arbete.
Det är en av sakerna jag gillar med honom, han bara fortsätter.
Den sista av de tre årliga försköningsluncherna
betyder mer för mig än de flesta sociala evenemang.
Det var en av de största dagarna i mitt liv.
Vi åkte ut genom sydvästra grinden. En av mina stora stoltheter
är de stora mängderna azaleor som planterades hösten 1965
längs Pennsylvania Avenue.
En storartad ingång till staden, en stimulans
i ett förfallande affärsområde.
Sen kommittén för ett vackrare kapitolium bildades
för lite mer än tre år sen, har vi ägnat särskild uppmärksamhet
åt att förbättra den fysiska miljön i stadens kommunala skolor.
Barnen kommer att svara bekräftande
till förbättringar de kan se, röra vid och ta del av.
Hennes arv som första dam slutar inte i försköning,
det är i kommunikation, det är i önskan att identifiera en människa
med sin omgivning.
Som ni kanske vet har min oro uttryckts
i ett försök som kallas försköning.
Jag tror att du också vet vad som finns under det otillräckliga ordet.
För mig handlar försköning om mycket mer än det kosmetiska.
För mig beskriver det ansträngningen att få naturen
och den konstgjorda världen i harmoni.
Det börjar förstås bara med träd, blommor och landskapsarkitektur.
Det har varit en av de vackraste vårarna
jag kan minnas i Washingtons historia.
Det har också varit en av de mest gripande och allvarliga.
Det understryker vikten av att förbättra miljön för alla människor.
Måndagen den 20 januari.
DEN 20 JANUARI 1969
Jag gick upp tidigt, som när jag var liten
och det var marknadsdag och jag inte ville missa nåt.
Den stora svarta bilen rullade fram och ut klev den presidentvalde
och sen Pat i en strålande, rosaröd dräkt.
Sen har vi det lustiga med vem som går in först.
Innan jag tog Pats arm och sa: "Ska vi gå in?"
Jag försökte ta in allt, men jag minns inte säkert.
När Lyndon kom in spelade de "Hail to the Chief".
Han var lång, stilig och imponerande
och väldigt avslappnad också, tyckte jag.
Och slutligen, landets nya president.
Klockans visare fick oss att fortsätta.
Vi flög över Washington och landade på Andrews. Det var en stor folksamling
längs stängslet och runt Air Force One.
Vi gick upp för trappan, Lyndon, med sin trogna följeslagare Lyn.
Vi stannade på toppen, vände oss om och vinkade farväl.
Det var en lugn flygtur och vid halv sex kom vi fram till Bergstrom.
Det fanns en stor skylt ovanför basen där det stod:
"Välkomna hem, presidenten med familj."
VÄLKOMNA HEM, PRESIDENTEN MED FAMILJ
FAMILJ
Strax efter nio gick jag och la mig med en rad poesi ringande i huvudet.
Jag tror att det är från "Indias kärlekstexter".
"Jag firar min befrielse, tystnadens tält och fredens läger."
Och ändå, för mig, är det inte riktigt slutrepliken,
för jag har älskat nästan varje dag av de här fem åren.
En bättre godnatt-replik var en av skyltarna jag såg i dag, min favorit,
"LBJ, du var bra för USA".
FYRA ÅR OCH TVÅ DAGAR EFTER SIN AVGÅNG
DOG LYNDON JOHNSON AV EN HJÄRTATTACK.
HAN BLEV 64 ÅR GAMMAL.
LADY BIRD LEVDE I 34 ÅR TILL.
Jag kan inte hålla jämna steg med dig. Här kommer en jag kan hålla jämna steg med.
MED LADY BIRDS HJÄLP UNDERTECKNADE PRESIDENT JOHNSON 300 LAGAR
SOM HAR MED MILJÖN ATT GÖRA.
Ser du de små träden? Det och det.
Det är cypresser.
LADY BIRD ÄR EN IVRIG MILJÖKÄMPE.
HENNES FRAMGÅNG MED ATT ÖKA ALLMÄNHETENS MEDVETENHET LA GRUNDEN
FÖR PRESIDENT NIXON ATT SKAPA NATURVÅRDSVERKET 1970.
Välkommen tillbaka, Lady Bird.
Tack, sir.
ÅR 1988, VID 75 ÅRS ÅLDER, BLEV HON DEN FÖRSTA FÖRSTA DAMEN OCH ANDRA KVINNAN
SOM FICK KONGRESSENS GULDMEDALJ.
ÅR 1993 GAV LADY BIRD TILLSTÅND ATT SLÄPPA 850 TIMMAR AV LYNDON JOHNSONS HEMLIGHET,
BANDINSPELNINGAR, INKLUSIVE TELEFONSAMTAL SOM GAV INBLICK I KAMPEN
FÖR MEDBORGERLIGA RÄTTIGHETER, KRIGET OCH LBJ:S KAMP MOT DEPRESSION.
HON GODKÄNDE OCKSÅ ATT HENNES EGNA BAND SLÄPPTES
FÖRST EFTER HENNES DÖD.
Michelle var särskilt intresserad av en inspelning.
Där Lady Bird kritiserar president Johnsons prestation.
Vissa saker förändras inte.
Inte ens 15 år senare.
HON KALLADES "NINI" AV SINA SJU BARNBARN OCH FLERA BARNBARNSBARN.
CLAUDIA "LADY BIRD" JOHNSON DOG DEN 11 JULI 2007.
HON BLEV 94 ÅR GAMMAL.
FÖRSTA DAMEN
Undertexter: Sara Terho