Piatok, 22. novembra.
Všetko sa to začalo tak krásne.
Po rannom mrholení
vyšlo jasné a krásne slnko.
Chystali sme sa do Dallasu.
Nad hlavou nám svieti žiarivé slnko
a prezident sa bude viezť na otvorenom priestranstve.
Kolesá sú spustené
a prezident Kennedy s manželkou dorazili na dallaské letisko Love-Field.
Prezidenta na týchto letoch sprevádzajú
viceprezident Johnson s manželkou...
V hlavnom aute prezident a pani Kennedyová,
potom auto tajnej služby a potom naše auto.
Ulice boli lemované ľuďmi,
mnoho detí, všetky sa usmievali.
Prechádzali sme zákrutou z kopca.
Zrazu sa ozvala prudká,
hlasná rana.
Výstrel a potom ďalšie dva.
Počula som cez vysielačky: „Vypadnime odtiaľto.“
A muž, ktorý bol s nami, sa prevalil cez predné sedadlo
na Lyndona, hodil ho na zem
a povedal: „K zemi.“
Autá čoraz viac zrýchľovali.
Poslednýkrát som sa pozrela cez plece,
uvidela som niečo ružové
ako kvet
ležať na zadnom sedadle.
Bola to pani Kennedyová, ktorá ležala nad prezidentovým telom.
NEMOCNICA
Zaviedli nás do tichej miestnosti.
Bol to Kenny O'Donnell,
od ktorého som prvýkrát počula slová:
„Prezident je mŕtvy.“
REGISTRÁCIA PACIENTOV
Pán Kilduff povedal Lyndonovi: „Pán prezident.“
Pozrela som sa na budovu
a tam už bola vlajka na pol žrde.
Vtedy mi prvýkrát došlo, aké je to hrozné.
Situačná miestnosť, toto je Wayside. Počujete ma? Prepínam.
Čakáme na prísahu v lietadle.
Máme to z Washingtonu.
Bola zapnutá televízia, komentátor hovoril:
„Lyndon Johnson, súčasný prezident Spojených štátov.“
Už niet pochýb, že prezident je mŕtvy.
V tom čase už prišla pani Kennedyová a rakva.
Šaty pani Kennedyovej boli zafarbené krvou.
Krvou jej manžela.
Spýtala som sa jej, či nemám niekoho zohnať, aby jej pomohol prezliecť sa
a ona povedala: „Ach, nie, chcem, aby videli, čo urobili Jackovi.“
A tam, vo veľmi úzkom priestore lietadla,
s Jackie po svojej ľavici,
veľmi vyrovnaný, Lyndon zložil prísahu.
Snažila som sa vyjadriť niečo z toho, čo sme cítili.
Povedal som: „Ach, pani Kennedyová, veď viete,
nikdy sme nechceli stať sa viceprezidentom
a teraz to, bože môj, zašlo až sem.“
Dala by som čokoľvek za to, aby som jej pomohla.
Je to smutné obdobie pre všetkých ľudí.
Viem, že svet zdieľa smútok,
ktorý prežíva pani Kennedyová a jej rodina.
Urobím všetko, čo bude v mojich silách...
...to je všetko, čo môžem urobiť.
Prosím vás o pomoc a podporu.
Mala som pocit, akoby som vstupovala na javisko v úlohe, ktorú som nenacvičovala.
Nech sa to zdá akokoľvek neuveriteľné,
chystala som sa na jedinečnú pozíciu
ako manželka prezidenta Spojených štátov.
A len ja som mala vidieť vývoj udalostí
z tohto osobitného uhla pohľadu.
Liz Carpenterová povedala: „Toto by si mala nahrať.“
Priniesla mi malý diktafón svojho syna...
...a tak, keď nastala prvá pomerne pokojná chvíľa,
dva alebo tri dni po dvadsiatom druhom,
som začala nahrávať svoj denník.
Bola to naozaj príliš dôležitá vec,
aby som sa o ňu nepodelila.
A bolo to neuveriteľné.
DENNÍKY LADY BIRD JOHNSONOVEJ
V dome prezidenta Johnsona vo Washingtone v Spring Valley
pózovala prvá rodina národa pre svoj portrét.
Fotografujú sa v dome, v ktorom zostanú,
kým sa pani Kennedyová nebude môcť presťahovať z Bieleho domu.
Prvá dáma
a vedľa prezidenta stojí 19-ročná Lynda Birdová
a 16-ročná Luci Bainesová.
Možno poznamenať, že všetci členovia rodiny majú iniciály LBJ.
CLAUDIA „LADY BIRD“ JOHNSONOVÁ SI VIEDLA ZÁZNAMY O POBYTE V BIELOM DOME:
123 HODÍN MAGNETOFÓNOVÝCH ZÁZNAMOV, KTORÉ ODHAĽUJÚ JEJ ÚLOHU
V JOHNSONOVOM PREZIDENTSTVE.
TIETO PÁSKY BOLI ZRIEDKAVO VYPOČUTÉ.
Utorok, 26. novembra.
Išla som za pani Kennedyovou, aby som s ňou prediskutovala podrobnosti,
ktoré by rozoberala každá žena, ktorá sa sťahuje preč,
s každou ženou, ktorá sa chystá prisťahovať.
Povedala mi, že by ma chcela požiadať o láskavosť.
Chcela, aby som Caroline umožnila naďalej navštevovať
školu na treťom poschodí.
A to bolo to najjednoduchšie, na čo sa dalo povedať áno.
Ďalej povedala veľa vecí, ako napríklad, aby som sa nebála tohto domu.
Budeš tu šťastná.
Opakovala to stále dokola, akoby sa ma snažila upokojiť.
Po tom, čo som sa presťahovala do Bieleho domu,
prvé tri alebo štyri týždne mi bola stále zima.
Nemala som chuť do jedla a schudla som asi päť kíl.
Zistila som, že chodím po špičkách a rozprávam šeptom.
To sa už skončilo, človek to už nemôže ďalej robiť.
Nastal nejaký pocit povznesenia?
Z dosiahnutia tejto práce?
Vôbec žiadny.
Len pocit, aké to bude ťažké
a odhodlanie využiť tých 12 mesiacov čo najlepšie.
Prezident Johnson navštevoval episkopálny kostol svätého Jána,
modlil sa za Johna F. Kennedyho
a požiadal farára z kostola svätého Jána, aby sa pomodlil za neho,
za Lyndona Bainesa Johnsona,
ktorého guľka atentátnika náhle katapultovala do práce,
ktorá je najdôležitejšia a najnáročnejšia na svete.
Nedeľa, 12. januára.
Jedna vec, ktorá zostala nespomenutá, ale nie mnou nepovšimnutá,
Lyndon chodil každú nedeľu do kostola
od 22. novembra
a príležitostne aj v niektoré iné dni.
Bolo by to najväčšie podcenenie, keby som povedala,
že človek so zdravým rozumom
nevie, ako veľmi potrebuje pomoc a útechu.
Vie to.
Hovorilo sa o tom, že na budúce leto by mohol vypadnúť z Kennedyho kandidátky.
Teraz bude takmer určite na čele tohto volebného lístka.
Jeho prezidentstvo, nech už bude trvať akokoľvek dlho, nebude pokojné,
lebo jeho ambície a odhodlanie prevyšujú jeho skromnosť alebo pochybnosti o sebe.
A tak by to možno malo byť u muža, ktorý má v rukách najvyššiu moc.
- Haló? - Haló?
- Jackie? - Pán prezident?
Milujem ťa.
Ty si teda milý.
No, chýbaš mi a myslím na teba.
Ďakujem.
Tu je malé dievčatko, ktoré ťa chce pozdraviť.
- Jackie? - Och, Lady Bird?
- Áno. - Ako sa máš?
Ach, topím sa vo všetkých možných rozhodnutiach
a vybaľovaní a tak ďalej.
Ale dúfam, že deti sú veselé a šťastné
a že si trochu oddýchneš.
Ach, si taká milá, Lady Bird. Si taká pozorná, že na mňa myslíš.
Vôbec nie. Len sa musím pustiť do práce a veľa sa naučiť.
Lyndon chce ešte niečo povedať. Prajem ti veľa lásky.
Ach, to isté aj tebe. Ahoj.
Sobota, 7. marca.
Mám krátke vyhlásenie o hospodárstve.
Veľmi ma teší skorá reakcia na zníženie daní.
Skutočným vrcholom dňa bola Lyndonova tlačová konferencia v televízii.
Po jej skončení som zatelefonovala Lyndonovi,
aby som mu povedala, ako dobre si podľa mňa počínal.
Chceš si vypočuť asi minútu mojej kritiky?
- Nechceš radšej počkať do večera? - Áno, madam. Som ochotný už teraz.
Počas výpovede si sa trochu zadýchal
a príliš často si sa pozeral dolu.
Keď budeš mať pripravený text,
musíš mať možnosť si ho trochu viac preštudovať
a čítať ho s trochu väčším presvedčením a záujmom.
Problém je, že ma kritizujú za to, že som tomu venovali toľko času.
Chcú ho celý využiť na otázky.
Potom z ich otázok nebudú správy
a ak nebudú správy, rozpúta sa peklo.
Vo všeobecnosti by som povedala, že to bolo také dobré B plus.
Aký z toho máš pocit ty?
Podľa mňa som bol lepší ako minulý týždeň.
V každom prípade, pôsobil si sebaisto.
Akoby si prekonal to najhoršie, psychologicky a po iných stránkach.
Bude zaujímavé počuť reakcie ostatných.
Na vysokej škole
ste študovali, aby ste sa stali odborníčkou vo viacerých oblastiach.
Študovali ste, aby ste sa stali učiteľkou, novinárkou, sekretárkou.
Prečo ste sa všetky tieto veci učili?
Bola to neistota? Alebo len široký okruh záujmov?
Myslela som si, že byť novinárkou, od tých, ktorých som poznala...
...vás stavia do popredia diania
na miestach, ktoré boli vzrušujúce.
Ako študentke z veľmi malého mesta hlboko vo východnom Texase
sa mi zrazu otvorili všetky dvere sveta.
CLAUDIA TAYLOROVÁ PÍSANIE PUBLICISTIKY
Robila som rôzne úlohy, ale najradšej som mala publicistiku,
pretože som sa mohla stretnúť so zaujímavými ľuďmi.
Vedela som, že sa budem živiť nejakým spôsobom,
hoci som vždy predpokladala, že sa nakoniec vydám.
Šiel na to rázne
a bol veľmi priamy a dynamický.
A verím, že skôr, ako sa deň skončil,
ma naozaj požiadal o ruku, a ja som si myslela, že sa zbláznil.
Predpokladám, že na potvrdenie úsudku je potrebný dlhší čas,
ktorý má trvať celý život.
LADY BIRD TAYLOROVÁ
Môj pocit vzrušenia narastal.
Čo sa bude diať, som nevedela,
ale vedela som, že to bude niečo dôležité.
Hovorí s vami prezident
o svetových problémoch?
Hovorí o veciach, ktoré ho trápia?
Myslím, že mi vzdáva...
...značnú úctu tým, že považuje môj úsudok za dobrý
a rád si vypočuje, čo mám na srdci.
A je dobré mať jedného človeka,
s ktorým môžete mať úplnú...
...no, úplnú slobodu v tom, o čom hovoríte.
Nedeľa, 22. marca.
Lyndon zatelefonoval
a pozval najúžasnejšiu partiu hostí na večeru.
Hovorilo sa o Vietname.
Pred dvoma týždňami minister obrany McNamara obišiel krajinu.
Stanovisko našej vlády je jasné,
plne podporujeme ľud Južného Vietnamu.
Je dosť desivé počuť McNamaru
hovoriť o tom, akí oddaní sú tamojší opoziční vojaci.
Zrejme majú intenzívny výcvik a predstavy,
ktoré na našej strane chýbajú.
Videla som to podráždenie a napätie,
ktoré si pamätám z najťažších dní vodcu väčšiny.
To je môj problém.
To je to, čo musím vyriešiť.
Že dokážem byť dostatočne taktná
a niekedy aj dostatočne zlomyseľná,
aby som Lyndona dostal domov v rozumnú hodinu,
aby si priniesol časť svojej práce sem
a pracoval tu v trochu uvoľnenejšej atmosfére.
Urobila som ešte trochu práce,
schúlila sa v posteli a dopriala si ten najväčší luxus,
pohár vína a Gunsmoke,
náš najväčší pôžitok.
To všetko, myslím, len dokazuje,
že sa dá žiť aj s katastrofou, ktorá vám visí nad hlavou.
Streda, 8. apríla.
Washingtonská rozlúčka s jedným z najväčších amerických hrdinov,
generálom Douglasom MacArthurom.
Zoradili sme sa do slávnostného radu.
Lyndon stál po mojej pravici
a po mojej ľavici bol generálny prokurátor.
Vyzeral opálenejší, zdravší, uvoľnenejší
ako som ho poznala.
A keď okolo neho prešla rakva so zavesenou vlajkou,
cítila som ozvenu novembrových dní
pohrebu prezidenta Kennedyho.
Povedal: „Odvádzate skvelú prácu.“
„To hovoria všetci.“
A potom, po výraznej odmlke,
takmer akoby s námahou, povedal,
„A váš manžel tiež.“
Bobbyho si v mnohých ohľadoch vážim, obdivujem ho.
Ale cítila som pri ňom zvláštny nepokoj,
ktorý som necítila pri jeho bratovi.
Nemám ani najmenšiu predstavu, čo sa mu odohráva v hlave.
Vo svojom posolstve o stave únie
prezident vyzval na totálny útok proti chudobe.
Chystáte sa na ňu zamerať pozornosť?
Myslím si, Nancy, že otázka, ktorá sa vynára
v mysli každého z nás,
je zachovanie mieru
a celkový obraz chudoby,
čiernej škvrny v našej krajine, čo je pre mňa tiež veľmi dôležité.
Plánujete s ním v nasledujúcich mesiacoch viesť kampaň?
Áno, Nancy, chcem byť po ruke pri všetkom, čo robí.
Piatok 24. apríla.
Vrtuľníkom sme prileteli do východného Kentucky
Pristáli sme na lúke neďaleko obce Inez.
Toto je oblasť, kde kedysi kraľovala ťažba.
Stal sa z nej chorý priemysel.
V skutočnosti neprišlo nič, čo by ju nahradilo.
Prišli sme do domu Toma Fletchera
a ja som požiadala Lyndona,
aby sme sa držali od fotografov čo najďalej.
Pre týchto ľudí to nesmie byť vedľajšia šou.
Lyndon sa na verande sklonil
k pánovi Fletcherovi na rozhovor.
Hovorili o tom, aby deti zostali v škole
a o tom, ako sa mu podarilo vyžiť zo 400 dolárov ročne s ôsmimi deťmi.
Určite bola ich strava obmedzená
a dlhá doba, ktorú to trvalo, mohla byť dôvodom,
prečo pani Fletcherová vyzerala veľmi vyblednutá a skľúčená
a prečo na verande domu chýbali schody.
Keď som sa zdvihla, premýšľala som, prečo niekto aspoň
neodpílil peň a nedal ho tam ako schodík.
A potom som si uvedomila, že nemôžem ani tušiť, aké to je
snažiť sa vychovať osem detí za 400 dolárov ročne.
DVAJA REPUBLIKÁNI POUKAZUJÚ NA POZEMOK LADY BIRD A NA JEHO CHUDOBU
NA POZEMKU JOHNSONA JE CHUDOBA, TVRDÍ KONGRESMAN GOP
Zdá sa mi, že rodina Johnsonovcov
by sa mala riadiť kresťanským napomenutím
urobiť si poriadok pred vlastným prahom
predtým, než bude kázať
o programe v hodnote jednej miliardy dolárov ročne.
Ako dlho vlastní rodina Johnsonovcov túto farmu?
Myslím, že už veľa rokov.
Lady Bird ju zdedila po svojej strane rodiny.
Zdá sa, že dvaja republikánski kongresmani podnikli cestu do Alabamy,
išli vypočuť niektorých z mojich nájomcov,
ukryli vo svojich kufríkoch magnetofóny,
nafotili si domy,
ktoré sú skutočne biedne,
a všetci sú pripravení pokúsiť sa zabrániť Lyndonovmu zákonu o chudobe
klebetami a ohováraním,
že pani Johnsonová má nájomníkov, ktorí žijú v biede.
Pani Johnsonovej platíte 25 percent úrody v nájomnom.
Áno, pane. To je pravda.
Počuli ste niekedy o programe chudoby prezidenta Johnsona?
Nie, pane, ja...
No, myslíte... Čo tým myslíte?
Je to program, ktorý sa prezident snaží presadiť v Kongrese, aby sa, ako hovorí,
„zvýšila životná úroveň chudobných obyvateľov tejto krajiny.“
Čo si myslíte, že by tento program mohol urobiť pre zvýšenie životnej úrovne
ľudí žijúcich v tomto dome?
Nuž, pokiaľ viem, myslím si, že nám pomôže.
Povedala som Liz,
že tam, kde sme kedysi mali na celom dome asi 20 nájomníkov,
teraz sme mali asi štyroch.
Jeden z nich, Charlie Cutler,
žije na tomto mieste od čias svojho starého otca.
Nevzdelaný, nekvalifikovaný a myslím, že mu tiahne na osemdesiatku,
Charlie nemá kam ísť.
Budeme sa však musieť pripraviť na nepríjemnú búrku.
Vojna v južnom Vietname.
Škaredá vojna na vzdialenom mieste.
Neradi prehrávame vojny.
Je oficiálne stanovisko Spojených štátov,
že túto vojnu netreba prehrať.
Vo veľmi reálnom zmysle slova ju ani nemusíme vyhrať.
Je to vojna niekoho iného.
Ale hlavné záujmy Spojených štátov
a prestíž tejto krajiny ako veľkého národa
by boli ťažko poškodené, ak by sme ju prehrali.
Štvrtok, 14. mája, sa začal frontálnym útokom na môj stôl.
Zvyšky puritánskeho svedomia ma nútia čítať veľa pošty,
dokonca, a niekedy najmä, zlej pošty.
A potom, keď bol stôl čistejší ako dlho predtým,
som odišla do Huntlands.
Zavolala som do Bieleho domu a požiadala som doktora Hursta,
či by s Jimom nechceli vycestovať a porozprávať sa o Lyndonových problémoch.
Ja však neviem,
či niekto z nich naozaj chápe hĺbku jeho bolesti,
keď a či sa postaví tvárou v tvár možnosti
poslať mnoho tisíc
amerických chlapcov do Vietnamu.
Lyndon mi zavolal.
Bol osamelý, poznala som to z jeho hlasu.
Bol to smutný rozhovor, zväčša o alabamských nájomníkoch
a o jeho nepokojnej túžbe hľadať východisko z bremena, ktoré nesie.
Vypísala som asi deväťstranovú analýzu
o tom, aká bola podľa mňa jeho situácia.
Poprvé, pre prípad, že by sa definitívne rozhodol, že to chce využiť,
bolo naznačené oznámenie, že už nebude kandidovať.
Ak nebude kandidovať, pravdepodobne sa vrátime na ranč
a on si bude užívať krajinu, ktorú má rád,
a mňa, Lyndu a Luci viac ako kedykoľvek predtým.
Ale, bola by tu vlna rozčarovania,
a výrokov ako „sklamal si nás, Lyndon,“
medzi tými ľuďmi, ktorí k nemu naozaj vzhliadali
ako k najlepšiemu kandidátovi Demokratickej strany.
Mohlo by nastať obdobie depresie,
keby sledoval niekoho iného na jeho mieste
a premýšľal, čo by urobil na jeho mieste.
A mohol sa poobzerať po obetnom baránkovi
a ja by som ním potom nechcela byť.
Potom som spomenula alternatívu.
Ak bude kandidovať, pravdepodobne ho zvolia za prezidenta.
Počas nasledujúcich štyroch rokov budem on, ja a deti
kritizovaní a ohováraní za veci, ktoré sme urobili,
a za veci, ktoré sme vôbec neurobili.
Prídu chvíle, keď bude frustrovaný z neschopnosti
dosiahnuť svoje vysoké ambície pre tento národ.
To bude bolestivé.
Môj konečný záver bol, že si myslím, že by mal kandidovať,
a potom, približne za tri roky a deväť mesiacov,
vo februári alebo marci 1968
oznámiť, že nebude kandidovať znova.
A v tom čase
sa jeho život podľa mňa dostatočne ustáli na to,
aby mohol dokončiť toto funkčné obdobie, vrátiť sa na ranč
a pokojne dožiť zvyšok svojich dní.
Záber 30, zvuk 19.
Povedzte mi o svojom postoji k zákonu o občianskych právach,
ktorý je v Kongrese a posudzuje ho Senát?
Mám pocit, že je v poriadku.
Ale cítim jednu vec, že by mali pokračovať a schváliť ho.
GREENWOODSKÁ POLÍCIA
Nechápem, ako o Amerike
môžu ľudia skutočne povedať,
že je to krajina slobody
a že je domovom odvážnych,
keď práve tu v Amerike zomreli černosi
bez akéhokoľvek dôvodu.
A v skutočnosti sa nesnažíme nič vziať.
Chceme len dostať šancu
byť slušnými ľudskými bytosťami
a občanmi, o ktorých môžeme skutočne povedať,
ako sa spieva v jednej piesni: „Ach, povedz, vidíš
pri rannom úsvite...
...čo tak hrdo slávime.“
A teraz sa s plačom pýtam, či je Amerika
skutočne krajinou slobodných a domovom odvážnych.
Štvrtok, 2. júla.
O pol siedmej prišla veľká správa dňa
a možno aj roka.
Moji milí Američania,
chystám sa podpísať zákon
o občianskych právach z roku 1964.
Ako som sa potichu zosunula na miesto,
všimla som si najmä generálneho prokurátora, ktorý sedel v prvom rade,
a premýšľala som, čo sa mu odohráva v hlave.
Tento zákon, ktorý jeho brat tak horlivo sponzoroval,
do ktorého vkladal toľko nádeje
a ktorý nakoniec prešiel,
verím, že s Lyndonovou úprimnou a vytrvalou pomocou.
Pozorovala som ľahostajnú tvár generálneho prokurátora,
a veľmi odmerané tlieskanie,
ktoré by nevyrušilo ani komára pokojne spiaceho v jeho dlani.
Vo Východnej miestnosti sa konal obrad.
Podpísanie zákona o občianskych právach vysielané v televízii,
so všetkými vedúcimi predstaviteľmi Kongresu zoradenými za Lyndonom,
ako podpísal zákon s niekoľkými desiatkami pier,
každý z nich sa sotva dostal k jednému jedinému písmenu.
Odišla som z Východnej miestnosti s pocitom, že som bola svedkom
začiatku niečoho v dejinách tohto národa,
plná mnohých dobrých vecí a mnohých problémov.
Zákon o občianskych právach neprijmeme.
A budeme viesť kampaň,
kým nebude zrušený.
Podľa môjho názoru to nezastaví černošské demonštrácie.
Nevyrieši to rasové problémy, ale zvýši to napätie.
Obávate sa, že to demokrati využijú?
Po Lyndonovi Johnsonovi, najväčšom podvodníkovi v Spojených štátoch,
ktorý sa po celé roky svojho života staval proti zákonu o občianskych právach,
je toto najfalošnejší človek, aký sa kedy objavil.
Hádam preto, že bol južan, mu neverili.
KUCHÁRKA JOHNSONOVCOV
Keď som sa Johnsona zastávala,
povedali, že som zaujatá, pretože pre neho pracujem.
A ja som povedala, že nie, po rozhovoroch s ním
viem, že je to pre všetkých černochov.
A vedela som, aký je to človek.
Tu je Zephyr a Lynda Birdová.
O pani Johnsonovej poviem jednu vec,
bola veľmi milá, keď hľadala ubytovanie.
A ak sme tam nemohli zostať my, tak tam nezostala ani ona.
Raz sme sa zastavili na jednom mieste a tá žena povedala,
„Áno, máme pre vás miesto.“
A ona povedala, no, sú tu ešte títo dvaja ľudia.
Ona povedala: „Nie, my ich zamestnávame, ale nenechávame ich prespať.“
A pani Johnsonová povedala, že to je odporné,
a odišla.
Na mori, na súši aj vo vzduchu
naberá na sile úžasná vojenská mašinéria Spojených štátov,
ktorá dokáže čeliť akejkoľvek hrozbe.
Na strategické miesta sa presúvajú posily
ako súčasť novej stratégie v tejto frustrujúcej vojne.
- Áno? - Pán Bundy ho volá na 9-0.
- Sekundu. - Ďakujem.
Bundy...
Poviem vám, že som včera v noci nespal a premýšľal o tejto veci.
Veľmi ma to znepokojuje.
Nechápem, v čo môžeme dúfať, že získame, keď sa zaviažeme,
a je to ten najväčší chaos.
Je to strašný chaos.
A ja som si len pomyslel, že keby som tam prikázal ísť všetkým tým deťom,
načo ich tam posielam?
Utorok 4. augusta bol významný deň.
Viete, že sa formujú veľké rozhodnutia,
niektoré úplne mimo kontroly kohokoľvek z nás,
niektoré, o ktorých musí rozhodnúť človek, ktorý mi je najbližší.
Keď McGeorge Bundy prechádzal okolo mňa na chodbe, tváril sa mimoriadne vážne.
Spýtala som sa ho na niečo, na čo odpovedal tajomne.
Pomyslela som si, že by sme mohli mať na krku malú vojnu.
Toto je Maddox, jeden z dvoch torpédoborcov, ktoré boli napadnuté
počas hliadkovania v medzinárodných vodách v Tonkinskom zálive pri severnom Vietname.
Moji milí Američania, je mojou povinnosťou voči americkému ľudu...
...oznámiť, že obnovené nepriateľské akcie
proti lodiam Spojených štátov na otvorenom mori
v Tonkinskom zálive
si dnes vyžiadali,
aby som nariadil vojenským silám Spojených štátov,
aby prijali opatrenia a reagovali.
Hoci je táto situácia desivá, cítim určitú hrdosť.
Možno na Trumana, Eisenhowera, Kennedyho,
bol dlhý rad takýchto dní.
Samozrejme, až doteraz sme ich všetky prežili,
ale je to nebezpečná cesta.
PREZIDENT 22. NOVEMBER 1968
Pán prezident, medzi novinármi v meste
sa povráva, že máte dosť silné námietky
voči kritike v novinách a v rozhlase.
Mohli by ste nám prezradiť, ako to skutočne vnímate?
Predpokladám, že takmer každý človek
by radšej získal súhlas ako nesúhlas.
Niektorí ľudia si mysleli,
že pracujete príliš dlho a ťažko
a že by ste tak mohli ohroziť svoje zdravie.
Ako si chránite zdravie pred každodennou prácou?
Máme naozaj dlhé dni
a problémy, ktoré si vyžadujú pozornosť,
si vyžadujú čas.
A nikdy nie je dostatok času,
keď robíte tieto rozhodnutia, ale je potrebné ich urobiť.
A ja pracujem v dosť horúčkovitom tempe.
A prvých sto dní bolo...
...naplnených takmer do prasknutia.
Myslím si, že ľudia majú mylný úsudok,
myslia si, že chcem mať veľkú moc.
Trochu lásky, to je všetko, čo chcem.
Ja neverím, Walter, že môžem fyzicky a psychicky
niesť zodpovednosť za bombu
a celý svet a černochov a juh
a tak ďalej, a tak ďalej.
Povedal mi, že sa tam chystá letieť na druhý deň ráno
a oznámiť, že nebude kandidovať na znovuzvolenie
v Atlantic City.
A ja som mu povedal, že to určite nemôže urobiť.
Okamžite som išiel za pani Johnsonovou.
Ona mu dokáže
prehovoriť do duše lepšie ako ktokoľvek iný.
Birdová si myslela, že by som tam mal ísť,
pretože nebolo celkom správne, aby sa všetci dohadovali.
DEMOKRATICKÁ NÁRODNÁ KONFERENCIA
Dobrý večer. Toto mesto pri mori
dnes žilo politickou aktivitou.
Prevažne černošská skupina
vyzvala na súboj čisto bielu delegáciu z Mississippi.
Chceme sa zaregistrovať, aby sme sa stali občanmi prvej triedy.
A ak sa Demokratická strana slobody teraz neusadí,
pochybujem o Amerike.
NÁRODNÁ KONFERENCIA DEMOKRATOV V ROKU 1964
Dlhých 22 minút, za prítomnosti jeho manželky
delegáti prejavujú svoju náklonnosť k Bobbymu
a k mužovi, ktorý bol ich prezidentom.
Pani Lyndon Johnsonová, Luci a Lynda práve prišli.
A je tu.
Prezident Spojených štátov
a budúci prezident Spojených štátov,
Lyndon B. Johnson.
Začnem pochodovať
k ohromujúcemu víťazstvu našej strany a nášho národa.
Volebný rok 1964.
Odmenou je Biely dom
a je obsadený dámami.
V krajine je o štyri milióny viac voličiek ako voličov
a obe strany sa uchádzajú o hlasy žien.
Je to rok ženy vo Washingtone.
Dámy si nárokujú na titul a čelia zodpovednosti.
Piatok, 11. septembra,
začala som plánovať svoju kampaň po mestách na juhu.
Už ma unavuje, že sa všetci správajú, akoby bol Juh nevlastné dieťa.
Patrím k nemu a on ku mne
a mám v úmysle to povedať, aj keď ma za to skritizujú.
Som tu na zadnom nástupišti vlaku Lady Bird Special
a rozprávam sa s Elizabeth Carpenterovou, tlačovou tajomníčkou pani Johnsonovej.
Pani Carpenterová, aký je hlavný účel tejto cesty,
čo sa týka pani Johnsonovej?
No, Marlene, konajú sa voľby
a ona pomáha šíriť príbeh úradu
a výsledkov jej manžela do ôsmich štátov.
Nikto nepozná tento príbeh lepšie ako pani Johnsonová
a preto si myslím, že na jeseň zvíťazíme.
Alexandriu vybrala ako prvú zastávku
jedna z najväčších organizátoriek kampaní v Amerike
a som hrdý na to, že môžem oznámiť...
...a som veľmi hrdý, že môžem oznámiť, že som jej manžel.
AKO SA JEJ VLAK PRESÚVA NA JUH, HROZBA NÁSILIA RASTIE.
TAJNÁ SLUŽBA DOSTÁVA ANONYMNÚ BOMBOVÚ HROZBU.
NAPRIEK HROZBE KAMPAŇ POKRAČUJE.
VITAJTE V OBLASTI GOLDWATERA
Myslíte si, že štát vyberie Goldwatera?
Myslím, že celý tento štát
- je za Goldwatera. - Prvýkrát
si Georgia zvolí republikána.
Ale tentoraz to urobíme.
Georgiu vždy ovládali demokrati.
Tak sme si povedali, že jej ukážeme, že teraz je tu zopár republikánov.
Môžete mi povedať, pani Johnsonová, aké boli vaše pôvodné očakávania
od tohto výletu a ako sa situácia vyvinula?
Väčšinou tam bolo priateľské a veľké publikum,
ale sem-tam sa vyskytlo aj niekoľko neprajníkov.
Máte pocit, že napriek tomu budete môcť pomôcť udržať juh
v demokratickom tábore?
To je na jednu ženu priveľa.
Myslím si však, že sa na to musíme pozerať s nadhľadom.
Určite ich bolo niekoľko, majú právo na svoj názor,
ale vy ste tam boli, videli ste tisíce ľudí,
ktorí jasali a podávali si ruky.
Chceme Barryho!
Priatelia, toto je krajina mnohých názorov
a ja rešpektujem vaše právo vyjadriť svoj vlastný.
Teraz je rad na mne, aby som vyjadrila ten svoj.
Ďakujem.
DVADSAŤJEDNA DNÍ PRED VOĽBAMI JE JOHNSONOV HLAVNÝ PORADCA,
WALTER JENKINS, ZATKNUTÝ V MIESTNEJ YMCA
A OBVINENÝ Z „VÝTRŽNÍCTVA A NESLUŠNÝCH PREJAVOV“.
Kauza Waltera Jenkinsa
vyvoláva vážne otázky národnej bezpečnosti,
na ktoré môže a musí odpovedať len prezident.
S vedomím zraniteľnosti páchateľov týchto trestných činov voči vydieraniu,
by nám mal prezident povedať,
či bolo pánovi Jenkinsovi umožnené zúčastňovať sa na stretnutiach
Rady pre národnú bezpečnosť
a či mu bol inak umožnený prístup k najvyšším vojenským tajomstvám.
BIELY DOM
Myslíte si, že táto vec je bomba?
Áno, myslím.
Keď budem poznať fakty, nebudem mať inú možnosť, ako ho prinútiť odstúpiť.
- Podľa vás áno? - Vôbec nie.
Jediné, čo teraz môžete urobiť, je uzavrieť rady.
Jediný spôsob, ako na to odpoviete, nie je priamo, ale vo vašom správaní,
v obraze, ktorý vytvárate.
Zostávajú vám dva týždne.
Ste popredu a to, čo teraz musíte urobiť,
je byť si naozaj istý, že neurobíte chybu.
Walter pôsobil dosť odosobnene a nesústredene.
Nemôžem zmerať utrpenie, ktorým si prešiel,
bola to jedna z najbolestivejších vecí v mojom živote,
bolestivejšia ako smrť mnohých mojich blízkych.
WALTER JENKINS JE HOSPITALIZOVANÝ...
- Zlatko. - Áno?
Keď sa ma budú pýtať, čo sa určite budú,
poviem, že je to neuveriteľné
u človeka, ktorého som poznala celé tie roky
ako zbožného katolíka, otca šiestich detí.
Môže to byť len nervové zrútenie.
No, do toho by si sa teraz nemala miešať,
snažíme sa na to prísť s najväčšími odborníkmi,
ktorí na tom pracujú.
Myslím, že si neuvedomuješ, že prvá dáma to nemôže robiť.
Nemyslím si, že je to správne.
Cítim to silnejšie ako vy,
ale nechcem, aby si mu ublížila viac, ako už trpí.
Ak mu nevyjadríme nejakú podporu,
prídeme o lásku a oddanosť
všetkých ľudí, ktorí boli s nami.
No, porozprávaj sa o tom s Abem a Clarkom a...
Abe schváli vyhlásenie.
To jednoducho nemôžeš urobiť prezidentskému úradu, zlato.
Láska moja, láska moja, budem sa za teba modliť spolu s Walterom.
Ak si prečítaš, že som povedala niektoré veci na Walterovu podporu,
bude to v súlade s tým, čo som ti práve povedala.
Zbohom, miláčik.
POZNÁM NAŠU RODINU A VŠETKÝCH JEHO PRIATEĽOV...
A DÚFAM, ŽE AJ VŠETCI OSTATNÍ SA MODLIA SA ZA JEHO UZDRAVENIE.
JOHNSONOVO JASNÉ VÍŤAZSTVO
Hlas ľudu bol počutý v krajine.
Šesťdesiatosem miliónov občanov Spojených štátov
išlo k volebným urnám, aby využili svoje drahocenné volebné právo
a mandát získal s veľkým náskokom Lyndon Baines Johnson,
ktorý sa stal 36. prezidentom Spojených štátov.
Muž, ktorý sa dostal do úradu rukou tragédie,
získal drvivé percento hlasov voličov.
Viac ako 61 percent,
prevaha nad Barrym Morrisom Goldwaterom o takmer 16 miliónov hlasovacích lístkov.
Je to historické drvivé víťazstvo.
Nový rok.
Začal sa pre mňa čiernou kávou, pomarančovým džúsom a predsavzatiami.
Celý deň som strávila v čarovnej krajine oblečenia.
Kabát, ktorý mám na sebe na inauguračnom ceremoniáli, je elegantný.
Šaty? Nuž, budeme musieť počkať a uvidíme.
Ja jednoducho nie som typ na náčrty a vzorkovníky.
Som typ, ktorý si ich prehliadne, oblečie a nosí ich.
Aj jedno z mojich novoročných predsavzatí je
vyzerať lepšie na všetkých verejných vystúpeniach.
A nezabudnúť na to, čo sa v práci patrí.
Stále je pre mňa veľmi ťažké,
veľmi nepríjemné povedať prvá dáma.
V stredu 20. januára svitlo krásne, jasné a skoré ráno.
Prišiel ten deň.
Išli sme po ulici, Lyndon a ja v jednom aute,
v tom s nepriestrelným sklom na vrchu a po bokoch,
na Pennsylvánskej avenue už boli husté davy ľudí.
Potom prišla chvíľa, ku ktorej smerovali všetky dni
minulého roka,
okamih, keď Lyndon zloží prísahu
ako 36. prezident Spojených štátov.
Povedali mi, že by som mala držať Bibliu
pri prísahe.
Stála som tvárou v tvár davu medzi predsedom Najvyššieho súdu a Lyndonom,
keď skladal prísahu.
Ja, Lyndon Baines Johnson, slávnostne prisahám,
Že budete verne vykonávať...
Že budem verne vykonávať...
Úrad prezidenta Spojených štátov amerických.
K tomu nech vám dopomáha Boh.
K tomu nech mi dopomáha Boh.
V pondelok 1. februára sa opäť začínajú rušné dni.
Zobudila som sa okolo siedmej,
a keď som zistila, že Lyndon je hore, vliezla som k nemu do postele na kávu.
A počula som rozrušenú Luci, ako rozpráva o článku
v časopise s názvom Women's Wear,
v ktorom Johnsonové dostali dosť slabé známky za oblečenie.
Luci sa prikláňala k tomu, že za to môžu ponožky a mokasíny Lyndy Birdovej,
a bola z toho naozaj dosť nahnevaná.
Táto práca je súťažou vo vytrvalosti.
Nedeľa, 7. februára, sa vlastne začala už po polnoci.
Lyndon sa dopočul o útoku Vietkongu
na americké kasárne v Južnom Vietname.
Bola som dosť zaskočená, keď som ho počula povedať niečo, čo som počula tak často,
ale naozaj som nečakala, že to z jeho úst zaznie pred niekým iným.
„Nie som povahovo vybavený na to, aby som bol vrchným veliteľom,“ povedal.
Hovorili o nutnosti vydávať rozkazy,
ktoré by priniesli bohvie aké kataklizmatické následky.
Povedal: „Som príliš sentimentálny.“
Je zvláštne, ako môžete byť takí znecitlivení
vlastnou bolesťou alebo vlastným problémom,
že nedokážete úplne zdieľať utrpenie niekoho blízkeho.
Haló?
V určitom momente mi napadlo, že by som mal
zavolať späť.
No, určite oceňujem, že mi voláte.
Je veľmi zaujímavé, pán prezident,
všimnúť si, že jediné štáty, ktoré ste nezískali
na juhu - päť južných štátov,
má menej ako 40 percent
černochov zaregistrovaných ako voličov.
A práve táto koalícia černošských hlasov
a umiernených hlasov bielych
skutočne vytvorí nový Juh.
Presne tak.
Myslím si, že je veľmi dôležité, aby sme zaujali stanovisko,
že každý človek narodený v tejto krajine, keď dosiahne určitý vek...
...že má právo voliť, rovnako ako má právo bojovať.
Nedeľa 7. marca.
Už dlhší čas plávam proti prúdu,
proti pocitu depresie a relatívnej zotrvačnosti.
Aj Lyndon žije v oblaku problémov, s niekoľkými lúčmi svetla.
Teraz je to situácia v Selme.
Asi šesťsto černochov, ktorí pochodovali, dosiahlo len malý pokrok
smerom k hlavnému mestu štátu asi 24 kilometrov na východ.
Sotva opustili Selmu.
Pochodovali v malých skupinách cez mesto Selma a neboli zastavení,
ale keď prekročili most Edmunda Pettusa,
to už bolo o niečom inom.
Máte dve minúty na to, aby ste sa otočili
a vrátiť sa do svojho kostola.
Desiatky účastníkov pochodu boli ošetrené pre popáleniny slzným plynom,
otvorené rany, zlomené kosti.
Za súmraku sa šerif okresu Dallas ozval v rádiu,
aby vyzval všetkých, aby nevychádzali na ulice.
Bol to deň plný napätia a stresu.
Pred Bielym domom pochodujú protestujúci
a nebol to nezvyčajný pohľad.
Ale v tomto kontexte, myslím, s väčšou silou ako predtým.
Pretože Lyndon je južanský prezident,
pretože minulú jeseň vyhral s takým veľkým počtom hlasov černochov,
pretože volebné právo bolo kľúčové
k celej otázke občianskych práv,
ktorú od roku 1957 neustále kritizoval.
Zdá sa, že včerajšia bitka v Selme
skôr ukončila začiatok.
King odpovedá guvernérovi Wallaceovi ďalším pochodom.
V rovnakom meste, v Selme.
S rovnakým cieľom, v Montgomery.
Stane sa tak zajtra, utorok.
King vraví, že ho sám povedie.
Neskôr som počula, že keď sa tam ukázal, nevedel,
či ho bude niekto nasledovať.
Ale bolo to víťazstvo, bol to zdravý rozum.
Dočasný poklop, ktorý zastavil sopku,
aby získali čas na presadenie zákona o volebnom práve v Kongrese
a ochránili nás pred katastrofou.
POCHODUJEME SO SELMOU!
Toto je rytmus mesta.
Hocijakého veľkého mesta.
Kdekoľvek.
Americké mestá dnes čelia kríze.
Čelia vysokej horúčke neplánovaného rastu.
Sú preľudnené a ochromené.
Po prvý krát
začínajú Američania vážne skúmať,
čo sa s ich mestami stalo.
V našich mestách potrebujeme nápadité programy
pre úpravu ulíc a pretvorenie otvorených plôch
na miesta krásy a odpočinku.
Lyndon mal prejav a hovoril o životnom prostredí,
o jeho ochrane,
a vtedy som sa rozhodla, že to je niečo pre mňa.
Odkedy sme prišli do Bieleho domu,
redaktorky sa pýtali: „Aká je vaša rola?“
„Aká je vaša rola?“
Pani Johnsonová vtedy odpovedala:
„Moja rola prvej dámy
sa ukáže v činoch, nie slovách.“
Naším cieľom bolo presvedčiť pani Johnsonovú,
aby vzala býka za rohy,
a zostavila komisiu, ktorá by mala v Bielom dome priestor
prezentovať postoje a snahy,
ako spraviť Washington krajším.
Myslím, že v našom národnom povedomí nastal čas,
aby sme sa pozreli na životné prostredie a pýtali sa,
čo ľudia robili, aby mu škodili.
Keďže som vyrastala na vidieku,
bola som odkázaná sama na seba.
A nemala som veľa stálych spoločníkov.
Príroda bola mojím priateľom,
obživou aj učiteľom.
Bola pre mňa radosťou, ktorá ma nikdy nesklamala.
Utorok, 9. marca sa konalo stretnutie mojej skrášľovacej komisie.
Riešiť tému skrášľovania je ako vziať
zamotané klbko vlny. Všetky vlákna sú poprepletané.
Oddych a obnova mesta,
skrášlenie rýchlej dopravy a diaľnic,
duševné zdravie a miera kriminality.
Je neskutočne ťažké upriamiť konverzáciu
na jednu vec,
pretože všetko nadväzuje na niečo ďalšie.
Okolo 11:30 sme sa všetci 30-ti, alebo tak nejako,
vybrali do terénu.
Zastavili sme sa v Green Leaf Gardens,
v štvrti so skromnými malými tehlovými domami.
Bola to parketa pre Waltera Washington a jeho ohromný entuziazmus.
Často sme spolu navštevovali
školy, sídliská
a štvrte Washingtonu.
Je to múdry a schopný štátny úradník.
Prechodili sme celé mesto.
Obaja sme boli rozhodnutí, že určitá časť toho, čo chcela spraviť,
bude považovaná za kozmetickú, a v pozadí pamätníkov máme
pred sebou naozaj kopu práce.
V susedstvách musí existovať
rovnaký prístup k úspechu a prednostiam nášho národa.
Musia byť dostupné všetkým.
Nemám právomoci, som len občan so záujmom a entuziazmom.
Uvedomujem si, že zo svojej pozície, mám v rukách určitý nástroj,
a chcem ho využiť.
Nič nie je dôležitejšie, ako moje zapojenie sa do skrášľovania,
ale chcem, aby sa to nazývalo inak.
Utorok, 13. júla.
Zaujímam sa o históriu a o naše postavenie v nej. Aspoň ďalší rok alebo tak.
Najdôležitejšia časť dňa je, samozrejme,
zvolenie nového Druhého generálneho prokurátora.
A je ním Thurgood Marshall, prvý černoch v takej významnej funkcii.
Muž s výbornou povesťou.
Sudcu Thurgooda obdivoval a hovoril o možnosti,
že ak by sa uvoľnila pozícia, spravil by z neho sudcu
Najvyššieho súdu.
30. júla bol schválený zákon o zdravotnej starostlivosti.
Prezident, pani Johnsonová a viceprezident Humphrey prichádzajú,
aby sa zákon stal súčasťou sociálneho zabezpečenia.
Ten nemožný zákon.
Máme dôvod cítiť spokojnosť a hrdosť.
Piatok, 6. august.
To ráno som sa s Lyndonom rozprávala.
Pripomenul mi podpis zákona o volebnom práve.
Úplne neschopná som sa zabudla dívať,
ale neskôr som bola pyšná, že Luci na to nezabudla.
Keď vchádzali, bola po oteckovom boku, a držala ho za ruku.
Bola to dramatická scéna a udalosť.
Uznávam, že za bránami tejto siene
je mravne pobúrený národ. Aj keď ten zákon prijmeme,
bitka sa neskončí.
To, čo sa stalo v Selme, je súčasťou omnoho väčších zmien,
ktoré sa dotýkajú všetkých sfér Ameriky.
Je to snaha amerických černochov
pre seba zabezpečiť všetky dary amerického života.
Ich cieľ musí byť aj naším cieľom.
Skutočnosť, že v legislatíve nastalo v týždni veľa pozitívnych úspechov
nezmenilo fakt, že v správach dominoval Vietnam.
Dnes som vyslal do Vietnamu mobilnú leteckú divíziu
a určité ďalšie jednotky, ktoré zvýšia našu útočnú silu
zo 75 000 na 125 000 mužov takmer okamžite.
Povedal, že situácia vo Vietname sa každým dňom zhoršuje.
Mám možnosť tam ísť a zaznamenať veľké straty alebo odísť
s veľkou hanbou.
Je to ako byť v lietadle
a ja si musím vybrať medzi zrútením alebo výskokom,
pričom nemám padák.
Ak je prepichnutý, krvácam.
Chcete spraviť fotku? Môžete.
Čo myslíte, okolo 11?
Jedenásť bude fajn.
Myslíte, že to bude preexponované?
Dali by ste 16?
Znížil by som na osem, pani Johnsonová.
Dobre.
Pani Johnsonová dokázala skĺbiť súkromnú rolu manželky
a matky a verejný postoj k skrášľovaniu,
čo niektoré záujmové skupiny v tejto krajine považovali za drzé.
Utorok, 17. august.
Vstala som zavčasu a pracovala s Liz.
Bavili sme sa o tom, ako sa darí zákonom o skrášľovaní v Bielom dome a Senáte.
ZÁKON O SKRÁŠĽOVANÍ DIAĽNICE
Sú štyri a všetky sa týkajú diaľnic.
DEBATA SA VYOSTRUJE
Veľa sa o tom v krajine
a novinách hovorilo, ale moc sa toho nespravilo.
NEJASNÁ BUDÚCNOSŤ ZÁKONA
Jeden z nich je beznádejný.
Ostatné, o reklamných plochách a skládkach,
na ktoré boli vyčlenené 3 % z peňazí,
a majú byť vybudované popri vnútroštátnych diaľniciach, majú lepšie vyhliadky.
Táto vláda netúži po tom trestať, či pokutovať
žiadny súkromný priemysel alebo spoločnosť v tejto krajine.
Ale nedovolíme im prostredníctvom ich špeciálnych
súkromných cieľov narúšať dôveru verejnosti.
A preto dnes s veľkou radosťou
podpisujeme zákon o skrášľovaní diaľnic z roku 1965.
Koľko krát som jazdila k vchodovým dverám Bethesdy?
Boli to ťažké časy.
Stále mám v živej pamäti, a určite aj Lyndon,
keď dostal ťažký infarkt.
Prvých pár rokov sme tie míľniky prekonali.
Našľapovali sme opatrne a s veľkým strachom.
Teraz sa tvárime, ako by sa to nestalo.
Aj keď na to nikdy nezabudneme.
JOHNSON SA V PIATOK PODROBÍ OPERÁCII ODOBRATIA ŽLČNÍKA
Celé to vypadalo ako veľké divadlo.
Priviezli veľký vozík a doktori mu naň pomohli,
a potom povedal: „Poďme na to.“
Mala som pocit, že sa chcel ukázať,
aby nás ušetril starostí.
Žlčník bol presne taký, ako očakávali, nafúknutý, s jedným kameňom vo vnútri.
To znamenalo dvojitú operáciu, väčšie riziko a dlhšiu rekonvalescenciu.
Po operácii sa Abe Fortas,
právnik a nedávno menovaný sudca,
„mimo záznam“ súkromne stretol s Lyndonom.
Rozprávali sa 20 minút, kým neprišla Lady Birdová.
LIEČEBNÝ ÚSTAV NAVAL
Vošla som do izby a Abe sedel potichu pri Lyndonovej posteli.
Žiadal Abea o radu, ako sa na neurčitú dobu
zbaviť bremena prezidentského úradu.
Čierna beštia menom depresia je späť v našich životoch.
Vyzeral ako muž, na ktorého sa zrazu zosunula lavína.
Povedal, že sa momentálne necíti o čomkoľvek rozhodovať.
„Chcem ísť na ranč.
Nechcem ani, aby mi Hubert bol schopný zavolať.
Možno budú požadovať moju rezignáciu, možno ma dokonca obžalujú.“
Väčšinou sme sedeli v zmeravenom tichu
a Abe potichu ponúkal právne postrehy ohľadom alternatív.
Abe si začal zapisovať, o čo ho Lyndon žiadal.
Keď si to Lyndon prečítal, povedal:
„Tu máš, nechaj si obe tieto kópie.
Nechcem, aby o nich niekto vedel.“
Myslím, že je dosť nevyhnutné, aby mal dni, možno týždne, odpočinku.
Ale ako si kúpite trochu kľudu, keď ste prezident Spojených štátov?
Samozrejme sa natíska otázka, čo bude s Johnsonovým štýlom v roku 1966?
Bude to rok, kedy štýl samotný veci nevyrieši.
Už vie, že na Vietkong a Severných Vietnamcov
si nepríde tak, ako na vzdorovitých kongresmanov.
Často sa zdá, že toto vedomie
spôsobuje u prezidenta namosúrenosť.
Zlosť pri otázkach, na ktoré nepozná odpoveď,
nevrlosť voči novinárom, a občasná nečestnosť pri vyhláseniach
o tom, čo sa stalo, a čo sa stane.
Ten pocit drámy, pred ktorým niet úniku. Čo nám všetkým nový rok prinesie?
Poviete nám, čo v telegrame pani Johnsonovej píšete?
- Chcete, aby som to prečítala? - Áno, prosím.
Vieme, že zdieľate náš smútok nad životmi stratenými vo Vietname.
Prosíme, pridajte sa k tým, ktorí volajú po vyjednávaní, namiesto bombardovania.
Pre situáciu vo Vietname musí existovať úctyhodné diplomatické riešenie.
Nedeľa, 13. február.
Počas obeda bol park Lafayette plný protestujúcich.
ROZUM V KONGRESE!
Stáva sa to úplne bežným.
Lyndon povedal, že to naberá nebezpečné rozmery.
STREDOŠKOLSKÍ ŠTUDENTI PROTI VOJNE
Lyndon vravel o pocitoch každej matky,
ktorá mala vo Vietname syna, a porovnal to s vlastnými pocitmi.
Povedal: „Na tomto svete nejestvuje matka, ktorej by na tom záležalo viac ako mne,
pretože ich tam mám 200 000, a oni si myslia, že im velím.
A ak nevelím, Boh im pomáhaj.
Kto tomu, dopekla, velí?“
DNEŠNÝ SOBÁŠ LUCI PRINÁŠA OTCOVI ÚĽAVU OD INFLÁCIE, PROTESTOV A STRASTÍ Z VOJNY
Deň Luciinej svadby začal pekným jasným počasím.
Z toho rána si pamätám dáky zostrih.
Kráčate uličkou ako v divadelnej hre.
Nemáte hlbšie myšlienky, že toto je posledný krát,
kedy patrí len nám.
Vo svojej dôstojnosti a jemnosti bola dokonalá.
Naveky mu slúži ku cti, že si nepamätám, ako by sa za celý čas pozrel na hodinky,
a to trval obrad viac ako hodinu.
Ja osobne som demonštrantov nevidela.
Všimneme si ich, až keď sú extrémne hluční.
Cítim, že musím Luci a Pata ochrániť. Som z toho celého znechutená,
takisto ako občan, a nie som dostatočne rozumná sa s tým vyrovnať.
1967
Ukončíte všetky špekulácie a poviete nám za prvé,
či hodláte kandidovať v roku 1968, a za druhé,
či bude Hubert Humphrey kandidovať s vami?
Nevedel som, pani Meansová, že okolo toho boli toľké špekulácie.
Nie som pripravený spraviť rozhodnutie o mojej budúcnosti po januári 1969.
O niekoľko mesiacov bude vhodný čas
na to spraviť vyhlásenie, aké sú moje plány do budúcna.
Sobota, 13. máj.
Mnoho, mnoho mesiacov dozadu som si určila marec 1968 ako čas,
kedy bude môcť Lyndon vyhlásiť, že znova kandidovať nebude.
Prvý krát v mojom živote som mala pocit, že Lyndon by bol šťastný, keby skončil.
Stále viac a viac si užívam každý návrat na ranč
a neviem, či vydržíme ďalšie štyri roky v prezidentskom úrade.
Ak by sa dalo povedať, že život má šablónu,
s príchodom leta sa práca zintenzívňuje.
Počas slávnosti v Rose Garden je 58-ročný pravnuk otroka
nominovaný Prezidentom Johnsonom na sudcu Najvyššieho súdu.
Je ním Druhý generálny prokurátor, Thurgood Marshall.
Dnes ráno som privítal členov Komisie pre občianske nepokoje,
ktorej predsedá guvernér štátu Illinois, Kerner.
Americkí občania sú zmätení a vystrašení hromadným rabovaním
a násilím, ktoré sa deje v malých mestách
a tiež vo veľkých metropolitných centrách.
Hej, hej, LBJ, koľko detí si zabil dnes?
Tak to nie, my nepôjdeme!
Profesionálny majster v ťažkej váhe, Cassius Clay, je vinný z porušenia
amerického zákona o vojenskej službe, keďže odmietol narukovať.
Už som to povedal a zopakujem to.
Ozajstní nepriatelia mojich ľudí sú tu, nie vo Vietname.
Nedeľa, 13. august.
Prišiel studený front a vo vzduchu bola cítiť jeseň.
Je to zvláštne, ste pokojní a šťastní v spoločnosti vašej dcéry
a vnúčaťa, a zároveň vás ťažia
starosti, keďže musíte vyriešiť zväčšujúci sa vírus v podobe výtržností,
narastajúci zoznam obetí vojny, hlasy vašich vlastných priateľov
alebo bývalých priateľov v Kongrese, a väčšinou nadávajú demokrati.
Sledovali sme v televízii Martina Luthera Kinga.
Prehrávame obe.
Doma prehrávame boj s chudobou.
Morálne aj politicky prehrávame vojnu vo Vietname a myslím...
Mne sa zdalo, že pôvodná charizma sa stráca.
Nebol taký zaujímavý, akého si ho pamätám.
V dnešnom hlasovaní Lyndon klesol na 39, najmenej ako kedy mal.
Môj inštinkt mi vraví, že jedinou reakciou by malo byť pracovať tvrdšie.
Byť vytrvalý a neprestávať sa usmievať.
Ale je to ťažké.
Nadobudli sme dostatok sily povedať,
že vojna vo Vietname je pre Birdovcov.
Lyndu Birdovú, Lady Birdovú, Lunu Birdovú.
Nech sa o to Birdovci postarajú, my sa posadíme a budeme sa pozerať.
Nová ľavica má prinajlepšom 300-tisíc členov.
Mladí radikáli opovrhujú komunizmom a liberálov vidia ako svojich nepriateľov.
Nespokojnosť s novou ľavicou si všimol
politik, s ktorým sa mladí ľudia najviac stotožňujú.
Vidia, že sme ochotní viesť vojnu za slobodu vo Vietname,
ale neochotní bojovať so stotinou peňazí, silou
alebo snahou zabezpečiť slobodu v Mississippi, Alabame,
či v getách na severe.
Čítala som veľmi hĺbavý úvodník.
Je to horúčkovitá snaha niektorých mladých nájsť konkrétnu metódu vzbury.
Ich vzbura je takmer úplne negatívna.
Je to neplodná vec proti zamatovému väzeniu blahobytu,
jednotnosti a izolácie.
PÔJDEM, AK PÔJDE LYNDA BIRDOVÁ
Byť bizarný na strategických miestach prináša množstvo publicity.
v časoch, kedy televízia veľké udalosti dôsledne sleduje.
Myslia si, že robia niečo jedinečné, keď si ich kamery všimnú.
Veľa mladých si to mýli so skutkami.
Pondelok, 9. október.
Moja cesta do akademickej obce.
Okolo 15:00 sme dorazili do New Haven.
Bola tam početná skupina protestujúcich, ktorí držali nápisy ako,
„Prestaňte skrášľovať Severný Vietnam“
a ukazovali fotky ľudí, ktorých údajne spálil napalm.
Vystúpila som z auta.
Primerane pomaly som podišla k Dr. Brewsterovi.
Dosť rýchlo som nadobudla pocit, že moju prítomnosť
mal naozaj za trest.
Vystupoval absolútne slušne.
Ale ak mám nejakú anténu, mám dojem, že si prial, aby sa toho nezúčastnil.
Dokáže veľkolepá demokratická spoločnosť nadobudnúť energiu, aby budovala
projekty spojené s poriadkom a krásou?
Myslím, že odpoveď sa vyjaví v nasledujúcich dvoch dekádach.
Ďakujem veľmi pekne.
Nikdy v živote som nebola radšej, že som dokončila prejav.
Po ceste von som si podala ruku s každým, s kým som mohla,
a som si istá, že ani tajná služba nebola radšej, že večer je takmer u konca.
Bolo to pre mňa zároveň poučenie, že sa nesmiem izolovať v Bielom dome.
Chcem vedieť, čo sa deje, aj keď vedomie znamená trpieť.
LBJ JE ZLO
Pozoruhodná štvorica dnes vyšla
z Bieleho domu a prešla sa po Južnom trávniku.
Kapitán námorníctva Charles Robb, jeho nastávajúca nevesta a svokrovci.
Sobáš bude v Bielom dome,
a potom prezidentov zať odíde bojovať do Vietnamu.
Lyndin svadobný deň, sobota, 9. decembra.
Obrad sa začal načas.
Ako by ste popísali nevestu?
Vznešená, oslnivá, ohromne krásna. Všetkým vyčarila úsmev na tvári.
Aj keď bola nádherná, bol to on, koho som sledovala. V tvári mal
zmes pokoja a lúčenia, jeho vlasy vypadali belšie než kedykoľvek predtým,
a cítila som k nemu nehu.
Nikdy predtým som nevidela krajší obrad.
Lyndine svadobné šaty splnili všetky očakávania
a dúfam, že sa dožijem, ako si ich oblečie moja vnučka.
Som si istá, že budú presne také dobré, ako vtedy.
Sobota, 13. január.
A tak sme sa vrátili k niečomu, čo naozaj vyzeralo ako nový rok.
Začiatok toho najťažšieho roka a náš problém stále nebol vyriešený.
Išli sme k Luci a bola tam Lyn, všetci sa smiali.
Podľa všetkého nad jeho ušnou infekciou.
Bol absolútne uchvátený, že vidí svojho starého otca.
Lyndon s ním trávi viac času, než kedy trávil s našimi deťmi.
Povedal: „Chcem robiť jednu vec, byť starým otcom na plný úväzok.“
Bolo to humorné a zároveň dojímavé.
Streda, 17. január.
Deň novoročného prejavu.
Lyndon požiadal Georgea, aby mu napísal vyhlásenie,
v ktorom oznámi, že už kandidovať nebude.
Môj prejav, o ktorý ma Lyndon požiadal, bol chabý,
a ak tu bolo niečo, čo sme kedy mali povedať,
slovami, ktoré majú krídla a oheň, je to tu.
Prejav, ktorý som napísala v roku 1964,
keď Lyndon čelil návšteve Atlantic City
a nechcel ísť, mám uložený v pravej zásuvke písacieho stola v spálni.
Vytiahla som ho a znova sme si prečítali, čo som vtedy povedala.
Teraz to znelo lepšie.
Lyndon vložil Georgeovo vyhlásenie do vrecka.
Nemalo byť zaradené do textu novoročného prejavu.
Ak by tak spravil, zaradil by ho na koniec. Začínalo by to asi takto.
„A teraz by som k vám chcel prehovoriť o osobnej záležitosti.“
Pozerá sa na ľudí okolo seba
a hľadá odpoveď, múdre slová, predvídavosť, ktorú sám nemal.
A hovorí: „Tak, čo myslíte?
Čo mám spraviť?“
Pozrela som naňho s beznádejným pocitom a povedala som:
„Luci dúfa, že kandidovať nebudeš.
Chce ťa pre seba a Lyn, a aby sme boli všetci spolu.
Lynda naopak dúfa, že kandidovať budeš.
Pretože jej manžel ide do vojny a myslí si, že je väčšia šanca,
že sa vráti živý a všetko sa urovná, keď budeš prezidentom ty.
Ja sama neviem, už som všetko povedala.
Nemôžem ti vravieť, čo máš robiť.“
Pán predseda, Prezident Spojených štátov amerických.
Z celého srdca si prajem, aby všetky výdavky nevyhnutné pre
budovanie a ochranu našej sily mohli byť venované programom mieru.
Avšak kým to podmienky na svete nedovolia a nebude zaručený mier,
najodvážnejší synovia Ameriky, nosiaci naše uniformy, musia pokračovať.
Niekde uprostred prejavu čítacie zariadenie zhaslo.
Videla som, ako listuje v troch alebo štyroch stranách textu,
ktorý má pred sebou, zatiaľ čo ho dopĺňa.
Keď sme sa blížili k záveru, napäto som sedela na mieste.
Siahne do vrecka?
Chcem, aby to spravil?
Odľahlo by mi, ak by sa tak stalo alebo nie?
Môžeme tieto ciele dosiahnuť?
Samozrejme, že môžeme.
Ďakujem vám a dobrú noc.
Do vrecka, kde som vedela, že má návrh, nesiahol.
Štvrtok, 18. január.
Prešla som si zoznam hostí na obed „Žien činu“. Naším predmetom bol
„Zločin v uliciach“.
Pár hostí meškalo a zopár zamestnancov ich zaviedlo
ku mne na rozhovor. Bola medzi nimi aj Eartha Kittová.
Pracujem s deťmi z chudobných štvrtí, preto som bola na ten obed pozvaná.
Nechcela som prísť,
ale Biely dom mi neprestával volať a vravel,
že pani Johnsonová naozaj chce, aby ste prišla.
Zločin je ponurá téma na takéto milé stretnutie,
ale verím, že všetci sú viac a viac odhodlaní
mu čeliť.
A potom prichádza prezident Johnson.
Opiera si lakeť o kazateľnicu, ktorá sa tam zrazu objavila.
Slečna Eartha Kittová bola usadená k stolu blízko pódia.
Postavila sa mu do cesty a vraví.
Pán prezident, pýtali ste sa na zločinnosť v Spojených štátoch,
ktorá nás všetkých zaujíma, a kvôli ktorej sme dnes tu.
Ale čo máme robiť s problémovými rodičmi?
Rodičmi, ktorý musia napríklad chodiť do práce
a nemôžu tráviť toľko času s deťmi, koľko by mali.
Myslím si, že toto je náš hlavný problém.
Lyndon sa na chvíľu zastavil, ale našťastie mal odpoveď.
To je veľmi dobrá otázka, ktorú by ste sa mohli spýtať samej seba
a ostatných žien a povedali mi, čo si myslíte.
Posadila sa, zadusila cigaretu a prehodila si svoje dlhé vlasy.
Odvtedy som ju pozorovala a čakala som na niečo, neviem na čo.
Kypelo to v nej a fajčila.
Hostí som sa pýtala na ich postrehy a diskusie.
Všimla som si, ako slečna Kittová dvihla ruku a ja som vedela, že musím ísť za ňou.
Nevedela som, čo očakávať, iba že to nebude nič dobré.
Vstala a začala rýchlo a vášnivo rozprávať. Bola nahnevaná na to,
že sociálne dávky sú nízke.
A potom to vystupňovala a prešla k skutočnému cieľu.
Odsúdiť vojnu vo Vietname.
Pristúpila o krok bližšie a intenzívne na mňa pozrela.
Je to dobrá herečka. Hovorí:
„Pani Johnsonová, vy ste tiež matkou,
aj keď ste mala dcéry, nie synov.
Som matka a poznám ten pocit, keď dieťa vychádza z tela.
Mám dieťa, a potom ho pošlete do vojny.
Niet divu, že deti rebelujú a fajčia trávu.“
Slečna Kittová sa zastavila nadýchnuť a v miestnosti nastalo ohromné ticho.
Jedna žena, ktorá sedela po mojej pravici, povedala: „Ďakujem, Eartha,
za to, čo si povedala.
Všetky to cítime rovnako, ale nanešťastie 75 %
manželov žien v tejto miestnosti pracuje pre prezidenta Johnsona.“
Myslím, že som stála veľmi pokojne, a povedala zbohom všetkým, čo prišli.
Dnes bol znova protest pred Bielym domom
po hlasitom údere v jeho útrobách.
Tieto ženy pochodujú, aby podporili Earthu Kittovú,
ktorej výbuch na včerajšom obede v Bielom dome
proti vojne, daniam a odcudzení sa mládeže, vzbudil pozornosť,
na rozdiel od bežných reakcií na novoročný prejav.
Kittová uspela tam, kde protestujúci a politickí oponenti zlyhali,
a vyjadrila svoj nesúhlas priamo prezidentskej rodine.
Komunisti na konci januára zahájili masívnu novoročnú ofenzívu.
Prezident Južného Vietnamu, Thieu, vyhlásil stanné právo.
Kto vlastne vyhral, a kto prehral, v Tet ofenzíve proti mestám?
Nie som si istý.
Vietkong nevyhral knokautom, ale to ani my.
Rozhodcovia histórie to zrejme označia za remízu.
Zdá sa istejšie ako kedykoľvek predtým, že krvavá skúsenosť z Vietnamu
skončí na mŕtvom bode.
A s každým vyostrením sa svet dostáva bližšie ku katastrofe enormných rozmerov.
Je stále jasnejšie, že jediná racionálna cesta von
bude vyjednávať nie ako obete, ale čestní ľudia,
ktorí dostáli svojmu sľubu
ochraňovať demokraciu, a spravili to najlepšie, ako mohli.
Toto bol Walter Cronkite. Dobrú noc.
SENÁTOR ROBERT F. KENNEDY
Dnes oznamujem svoju kandidatúru na prezidenta Spojených štátov.
Nekandidujem len preto, aby som niekomu oponoval,
ale aby som predložil nové návrhy.
Kandidujem, pretože som presvedčený, že táto krajina je na nebezpečnej ceste,
a pretože mám silné cítenie k tomu, čo sa musí spraviť,
a mám pocit, že mám povinnosť spraviť všetko, čo môžem.
V konečnom dôsledku moje rozhodnutie neodráža žiadnu osobnú nevraživosť
alebo neúctu voči prezidentovi Johnsonovi.
Žiadam o povolenie zaradiť moje meno do kalifornských primárok.
Pán prezident, ako ovplyvňuje veliteľa ozbrojených síl, keď to tak poviem,
vedomie, že jeho zať odchádza do vojny?
Nazdávam sa, že ste rád, že váš zať
absolvoval niekoľko rokov tréningu v elitnej jednotke akou námorníctvo je,
a je pripravený a vybavený postarať sa o záujmy svojej krajiny.
Toto platí pre všetkých členov námorných jednotiek
a tiež chalanov v ostatných jednotkách.
Nedeľa, 31. marec.
Lynda prilietala špeciálnym nočným letom z Kalifornie po tom,
čo sa noc predtým rozlúčila s Chuckom.
Vyzerala ako duch.
Povedala: „Mami, boli odporní.
Tlačili sa a predierali, aby sa k nám dostali.“
Myslela tým novinárov.
Kapitán, kedy očakávate, že sa zapojíte do bojov?
A bolo tam aj množstvo iných žien, ktoré sa lúčili so svojimi mužmi.
Vzala som ju do jej izby a ľahla si do postele.
Keď som vošla do Lyndonovej izby, plakal.
Prvý krát od smrti pani Johnsonovej som ho videla plakať.
Ale nemal čas na plač.
O 9. hodine večer mal prehovoriť o vojne.
Neviem, či je vhodná doba alebo nie.
Musím v tom skrátka pokračovať,
nemôžeme to zmeniť, ale je to len...
Sama som nad tým strávila väčšinu soboty.
Bola som optimistická v mojich zmenách.
Lyndon prišiel dnu.
Podišla som k nemu a potichu povedala: „Pobehovanie a dráma.“
Nevedela som, ako to skončí.
Dobrý večer, moji drahí Američania.
Dnes večer sa vám prihováram o mieri vo Vietname a juhovýchodnej Ázii.
Bol to skvelý prejav, myslím, že jeho najlepší.
So synmi Ameriky v teréne ďaleko od domova.
S našou nádejou a nádejou sveta na mier, ktorý je neistý,
neverím,
že by som mal venovať hodinu, či deň svojho času,
na akékoľvek predpojaté záujmy alebo iné povinnosti, okrem
ohromných povinností, ktoré vyplývajú z úradu
prezidenta vašej krajiny.
Takže sa nebudem snažiť získať
a ani akceptovať
nomináciu mojej strany na prezidenta pre ďalšie obdobie.
Ďakujem za vypočutie. Dobrú noc a Boh vám žehnaj.
Nakoniec bolo dosiahnuté a zverejnené rozhodnutie.
A tak ako len človek dokáže, som spoznala našu budúcnosť.
Vstala som, išla za ním, objala ho a pobozkala.
Bolo to vykonané s noblesou.
A svojím spôsobom rovnako dramatické ako na začiatku tejto práce.
Aj keď skutočný odchod príde až za deväť mesiacov.
Štvrtok, 4. apríl.
Spýtala som sa Lyndona na jeho stretnutie s Kennedym.
Povedal, že sa k nemu pridal Sorensen a chcú, aby ich Lyndon
podporil.
Bobby povedal, že chce zachovať postoj zjednocovania krajiny,
ale nemal problém vyjadriť pocity, ktoré sa mu zdali vhodné.
Lyndon povedal, že toľkú aroganciu nikdy nezažil.
Potom sme s Liz zišli dole. Pracovali sme na návšteve Texasu.
Zriedka som sa na nejakú návštevu tešila viac.
Som nadšená, keď môžem cudzincom ukázať našu krajinu, náš domov.
Nejaký čas mi pán Per robil vlasy
a Lynda Birdová sledovala televíziu, keď v tom vletela do mojej izby.
„Mama, mama, Dr. King bol postrelený.“
Od toho momentu bol večer ako nočná mora.
Mám pre vás všetkých veľmi smutné správy.
Martin Luther King bol dnes večer postrelený a zavraždený.
Ak my sme boli ticho, televízia nie. Stále vrieskala.
Tento národ nezažil taký šok,
ani nebol taký ohromený od atentátu na prezidenta Kennedyho.
Ľudia rôzne premýšľali, čo to bude znamenať
pre rasové násilie v našej krajine,
a pre prácu mnohých ľudí, ktorí sa snažili nás spojiť.
Žiadam každého občana, aby odmietol slepé násilie,
ktoré zasiahlo Dr. Kinga, ktorý žil mierumilovne.
Modlím sa, aby jeho rodina našla útechu v pamiatke na všetko, čo sa snažil urobiť
pre krajinu, ktorú tak moc miloval.
Piatok, 5. apríla som vstávala skoro.
Zrejme pre nikoho v meste to nebola pokojná noc.
Šla som do Lyndonovej izby na kávu.
Stále si pevne stál za tým, že by som mala ísť.
Liz volala a ja som jej povedala, že to začalo.
Obe sme si uvedomili, že by sme mali urobiť zmeny v našich prejavoch.
Svet sa cez noc zmenil.
Natiahla som ruku všetkým zahraničným spravodajcom.
Prišlo ich 38 z 13 európskych krajín.
Vo vzduchu som cítila pocit neistoty a napätia.
Hneď ako sme boli vo vzduchu, šla som k systému verejného rozhlasu
a tichým vážnym hlasom som povedala,
‚Dnes cestujeme s ťažkým srdcom,
kvôli tragédii smrti Dr. Kinga.‘
A potom som to hodila za hlavu, zmenila tón hlasu
a privítala ich na ceste do časti krajiny, ktorú poznám najlepšie.
Keď včera v noci Biela Amerika zabila Dr. Kinga,
otvorila oči každému černochovi v tejto krajine.
Keď včera v noci zabila Dr. Kinga, vyhlásila nám vojnu.
Rozprávala som sa s Washingtonom, s Lyndou.
Povedala, že Biely dom je ako pevnosť,
nikto nemôže von ani dnu.
Washington, Chicago, Detroit, Boston, New York,
to je len zopár miest, v ktorých sa bolesť černochov
z vraždy Dr. Kinga, údajne vykonanej belochom,
prejavila v násilnej deštrukcii.
- Pán prezident? - Áno, Dick.
Máme problém, potrebujeme pomoc.
Začína sa to objavovať na rôznych miestach.
Táto konfrontácia, ktorá je nešťastná.
Táto najtragickejšia smrť veľkého humanistu
zo sebou priniesla nepokoje.
Prezident Johnson vykonal určité bezprecedentné kroky,
čo sa týka ľudskej rovnosti, a veľmi ho zasiahla
kritika, ktorú považuje za neoprávnenú.
Za menej ako štyri roky
podpísal tri významné zákony o ľudských právach.
Prvý krát v histórii menoval
černochov do Najvyššieho súdu a Kabinetu.
A zvolil černocha za prvého primátora Washingtonu.
Napriek všetkým jeho snahám tomu niečo chýbalo
a zlyhal v pokuse predísť odcudzeniu rás.
- My chceme Kennedyho! Chceme Kennedyho! - Veľmi pekne ďakujem.
- My chceme Kennedyho! - Ďakujem veľmi pekne.
Myslím, že je celkom zrejmé, že môžeme v poslednej analýze spolupracovať.
A to, čo sa za posledné tri roky v Spojených štátoch udialo,
či už spory medzi černochmi a belochmi, medzi chudobnými
a tými bohatšími, vojna vo Vietname,
si myslím, že môžeme začať spolupracovať. Sme skvelou krajinou,
sebeckou krajinou a súcitnou krajinou,
a na tom hodlám založiť kampaň počas
nasledujúcich mesiacov.
Všetkým vám ďakujem a teraz sa presúvam do Chicaga. Poďme to vyhrať.
Streda, 5. jún.
Bola to krátka noc.
Telefón ma vyrušil z tvrdého spánku.
Bol to Lyndon a stručne vraví: „Prídeš sem?“
Bol vo svojej izbe, obkolesený vankúšmi,
a vyzeral, že vôbec nespal.
Všetky televízory boli zapnuté.
Okamžite som si uvedomila, že sa niečo deje.
Nie som si istá, či som to počula v televízii alebo od Lyndona.
Senátor Kennedy bol postrelený.
Celá tá vec mala nádych nereálnosti.
Nemohlo sa to stať.
Snívalo sa ti to.
Už sa to stalo predtým.
Oslavoval víťazstvo v kalifornských primárkach.
Celá vec sa udiala pred zrakmi televíznej kamery.
Potrebujeme doktora.
Čo sa tu stalo? Viete to?
Niekto vravel, že ho strelili.
Tváre televízie neprestávali opakovať svoj odporný príbeh.
Senátor išiel na operáciu mozgu.
Zistilo sa, že náboj uviazol niekde za uchom.
Celý deň som to počúvala znova a znova.
Reakcie ľudí, ktorý sa podrobili výsluchu.
Čo sa to deje s našou krajinou?
Čo sa to deje s nami?
Je naša spoločnosť chorá?
Mám pre vás krátky oznam.
FRANK MANKIEWICZ TLAČOVÝ HOVORCA ROBERTA KENNEDYHO
Senátor Robert Francis Kennedy
zomrel dnes o 1:44,
6. júna, 1968.
Sobota, 8. júna bola pre mňa dňom absolútne oddelením od normálu,
časová kapsula plávajúca v nereálnosti,
pohreb senátora Bobbyho Kennedyho.
Budeme si ho skrátka pamätať ako dobrého a slušného človeka,
ktorý videl zlo a snažil sa ho napraviť.
Videl utrpenie a snažil sa ho zahojiť. Videl vojnu a snažil sa ju ukončiť.
Jeden z katolíckych hodnostárov prišiel
a nahol sa k Lyndonovi, aby mu povedal, že by mal odísť ako prvý.
A potom sme šli doprava popri prvej rade,
v ktorej sedela celá rodina Kennedyovcov, a zastavili sa prehovoriť najskôr
k Ethel. Jej tvár bola nádherná, smutná a pokojná.
Veľmi jednoducho povedala Lyndonovi: „Boli ste veľmi milý.“
Potom som sa ocitla pred pani Jacqueline Kennedyovou.
Vyslovila som jej meno a natiahla ruku.
Pozrela na mňa akoby z veľkej diaľky, ako by som bola prízrak.
Cítila som extrémne nepriateľstvo.
Bolo to preto, že ja som nažive?
Nakoniec, bez akéhokoľvek výrazu, trochu natiahla ruku.
Pošeptala som jej nejaké slová žiaľu a rýchlo odišla.
Do istej miery to bolo šokujúce.
Niečo také som nezažila pri žiadnom našom kontakte.
Do 11:00 sme boli späť v Bielom dome.
Ako Lyndon vyhlásil, zajtra bude deň smútku,
A v pondelok všetci začneme odznova.
Utorok, 27. august, Lyndonove 60. narodeniny.
Rozprávali sme sa o tom, či pôjdeme na zhromaždenie
predniesť niečo ako rozlúčkový prejav.
Keďže v pondelok zhromaždenie v podstate vybuchlo,
zdalo sa mi, že naše šance podniknúť tú cestu sa blížili nule.
Medzinárodná strana mládeže, hovoria si tiež Yippies,
sa zišla v Chicagu, aby protestovala proti vojne, chudobe, rasizmu a inému.
Možno je to posledné rituálne politické zhromaždenie na starý štýl.
Môže to byť aj koniec Demokratickej strany ako ju poznáme od čias Roosevelta.
Svet sa zmieta v nepokojoch všade okolo nás.
Naša strana, naša krajina, celý svet.
A my pokračujeme v tomto zvláštnom roku.
Osobne je to šťastný rok v úzkom kruhu našej rodiny.
Pretože si myslím, že sme hrdí na to, čo každý z nás robí, a čo robíme spolu.
Niekomu zvonku, kto sa na nás pozerá, to môže znieť zvláštne.
Lynda nám dovoľuje čítať dopisy od Chucka.
Svoj osobný život si stráži.
Myká sa, keď ho jej otec cituje.
Lyndon pokračuje v ťažkej práci,
každý deň pracuje na veciach, ktoré môže kontrolovať.
Niekedy si myslím, že najväčšou odvahou na svete je ráno vstať
a robiť si svoju prácu.
Je to jedna z vecí, ktorú mám na ňom rada. Stále pokračuje ďalej.
Tento posledný z troch každoročných obedov skrášľovacieho spolku
pre mňa znamená viac, ako hociktorá iná spoločenská udalosť.
Bol to jeden z najkrajších dní, ktoré som strávila.
Vyšli sme juhozápadnou bránou a tam boli jedny z mojich pých a radostí.
Veľké množstvo azaliek, ktoré boli zasadené na jeseň roku 1965
pozdĺž Pennsylvania Avenue.
Hlavný vstup do mesta je veľkou vzpruhou
pre upadajúcu obchodnú časť.
Odkedy bola pred niečo vyše tromi rokmi založená
naša Komisia za krajší Kapitol, venovali sme zvláštnu pozornosť
zlepšeniu fyzického okolia verejných škôl v meste.
Deti budú odpovedať kladne
na zlepšenia, ktoré vidia, ktorých sa môžu dotknúť a zúčastniť.
Odkaz prvej dámy nekončí iba pri skrášľovaní.
Spočíva v komunikácii a túžbe stotožniť človeka
s jeho prostredím.
Ako možno viete, môj záujem bol vyjadrený
v snahe s názvom skrášľovanie.
Myslím, že tiež viete, čo sa pod týmto neadekvátnym slovom skrýva.
Pre mňa je skrášľovanie omnoho viac ako len kozmetické úpravy.
Popisuje celkovú snahu vniesť medzi prírodný svet
a svet vytvorený človekom harmóniu.
To samozrejme začína stromami, kvetmi a úpravami krajiny.
Toto bola jedna z najkrajších jarí,
aké si v histórii Washingtonu pamätám.
Bola to zároveň jedna z najbolestivejších a najznepokojivejších.
Tento fakt podčiarkuje naliehavosť zlepšiť naše prostredie pre všetkých ľudí.
Pondelok, 20. január.
20. JANUÁR, 1969
Vstávala som skoro, ako keď som bola dieťa.
V ten deň sme šli na veľtrh a nechcela som nič zmeškať.
Prišlo veľké čierne auto a z neho vystúpil novozvolený prezident,
a po ňom Pat vo fantastickom červenom odeve.
Nastala úsmevná situácia, kto vstúpi do dverí ako prvý,
než som chytila Pat pevne za ruku a povedala: „Ideme dnu?“
Aj keď som sa snažila to všetko vstrebať, presne si to nepamätám.
Myslím, že keď Lyndon vstúpil, zahrali „Hail to the Chief“.
Vypadal veľmi vysoký, príťažlivý, pôsobivý,
a tiež veľmi uvoľnený, pomyslela som si.
A konečne, nový prezident krajiny.
Ručičky na hodinách nás pošťuchávali.
Preleteli sme ponad Washington a pristáli na Andrews, kde boli davy ľudí,
ktoré obkolesovali plot a Air Force One.
Vyšli sme po schodoch. Lyndon niesol svoju vernú spoločníčku, Lyn.
Na vrchu sme sa zastavili, otočili a zamávali na rozlúčku.
Bol to pokojný let a okolo 17:30 sme dorazili do Bergstromu.
Bol tam veľký nápis, na ktorom stálo,
„Vitajte doma, pán prezident a rodina“.
VITAJTE DOMA, PÁN PREZIDENT
A RODINA
Niečo po deviatej som šla do postele a v hlave som mala verš básne.
Myslím, že bol z „India's Love Lyrics“.
„Oslavujem moje radostné prepustenie, stany ticha a kemp mieru.“
A predsa to pre mňa nie je odchod,
pretože sa mi páčil skoro každý deň z tých piatich rokov.
Lepší verš na zaspávanie bol ten, ktorý som dnes videla, môj obľúbený.
„LBJ, bol si dobrý pre USA“.
Po 4 rokoch a 2 dňoch od odchodu,
Lyndon Johnson zomrel na infarkt.
Mal 64 rokov.
Lady Birdová žila ďalších 34 rokov.
Nestíham ti, to je fakt. Možno príde niekto, komu budem.
Johnson podpísal 300 zákonov
o životnom prostredí.
Vidíš tieto malé stromy? Tamten, tamten a tamten.
To sú cyprusy.
Lady Birdová zostala horlivou bojovníčkou s problémami životného prostredia.
Jej úspech pri zvýšení povedomia ľudí postavil základy pre prezidenta Nixona,
ktorý v roku 1970 vytvoril Agentúru pre ochranu životného prostredia.
Vitajte späť, Lady Birdová, je skvelá mať vás doma.
Ďakujem vám, pane.
Ako 75 ročná sa stala
prvou prvou dámou a druhou ženou, ktorá obdržala Zlatú medailu kongresu.
V roku 1993 povolila zverejnenie 850 hodín tajných Johnsonových
záznamov, vrátane telefonátov, ktoré poskytli náhľad do boja
za občianske práva, vojny vo Vietname a jeho súkromného boja s depresiou.
Taktiež povolila vydanie svojich vlastných nahrávok,
ktoré boli zverejnené až po jej smrti.
Michelle zaujímali hlavne nahrávky,
na ktorých Lady Birdová kritizuje výkon prezidenta Johnsona.
Niektoré veci sa nemenia.
Ani o 50 rokov neskôr.
Jej sedem vnúčat a množstvo pravnúčat ju volalo „Nini“.
Claudia „Lady Birdová“ zomrela 11. júla, 2007.
Mala 94 rokov.
PRVÁ DÁMA
Preklad titulkov: Robert Kandrik