22 NOIEMBRIE 1963
Vineri, 22 noiembrie.
Totul a început atât de frumos.
BUN-VENIT LA FORT WORTH!
După o burniță de dimineață,
a ieșit soarele.
Mergeam spre Dallas.
Soarele strălucește deasupra noastră,
iar președintele se va deplasa într-o mașină decapotabilă.
Trenul de aterizare e coborât.
Președintele și dna Kennedy au aterizat pe aeroportul din Dallas.
În aceste zboruri, președintele e însoțit
de vicepreședinte și de dna Johnson...
În prima mașină, președintele și dna Kennedy,
apoi o mașină a Serviciilor Secrete și apoi mașina noastră.
Străzile erau pline de oameni,
nenumărați copii, toți zâmbitori.
Luam o curbă, pe un deal.
Deodată, s-a auzit un zgomot
puternic.
O împușcătură și încă două.
Am auzit prin radio: „Să plecăm de aici!”
Bărbatul care era cu noi a sărit peste scaunul din față
pe Lyndon, l-a trântit la podea
și i-a spus: „Jos!”
Mașinile accelerau tot mai mult.
M-am mai uitat o dată în spate
și am văzut ceva roz,
ca o floare,
întins pe bancheta din spate.
Era dna Kennedy care-l acoperea pe președinte.
SPITAL PRIMA LA STÂNGA
Ne-au dus într-o cameră liniștită.
De la Kenny O'Donnell
am auzit prima dată cuvintele:
„Președintele a murit.”
ÎNREGISTRAREA PACIENȚILOR
Dl Kilduff i-a spus lui Lyndon: „Dle președinte.”
M-am uitat la o clădire,
și era deja un drapel în bernă.
Atunci mi-am dat seama de grozăvie.
Sala de criză, aici Wayside. Mă auziți? Terminat.
Așteptăm la avion ceremonia de depunere a jurământului.
O știre de la Washington.
Era un televizor pornit, comentatorul spunea:
„Lyndon Johnson, acum președinte al Statelor Unite.”
Nu mai era nicio îndoială că președintele a murit.
Între timp, au sosit dna Kennedy și sicriul.
Rochia dnei Kennedy era pătată cu sânge.
Sângele soțului ei.
EASTERN AIR LINES
Am întrebat-o dacă n-o poate ajuta cineva să se schimbe,
și a spus: „Nu, vreau să vadă ce i-au făcut lui Jack”.
Acolo, în spațiul îngust al avionului,
cu Jackie în stânga,
foarte stăpân pe sine, Lyndon a depus jurământul.
Am încercat să exprim cumva ce simțim.
Am spus: „Dnă Kennedy, știți,
nici măcar nu ne-am dorit să fie vicepreședinte,
iar acum, Dumnezeule, s-a ajuns la asta.”
Aș fi dat orice s-o pot ajuta.
E o perioadă tristă pentru toată lumea.
Știu că lumea împărtășește durerea
dnei Kennedy și a familiei ei.
Voi face totul...
...asta e tot ce pot face.
Vă cer ajutorul și părerea.
Parcă urcam pe scenă pentru un rol pe care nu-l repetasem.
Oricât de incredibil ar părea,
aveam să fiu într-o poziție unică,
ca soție a președintelui Statelor Unite.
Și doar eu aveam să văd cum se desfășoară evenimentele,
din acea poziție privilegiată.
Liz Carpenter a spus: „Ar trebui să înregistrezi asta.”
Mi-a adus magnetofonul fiului ei.
În primul moment de răgaz,
la două-trei zile după data de 22,
mi-am început jurnalul.
Era un lucru prea important
ca să nu-l împărtășesc și altora.
Și era incredibil.
LADY BIRD JOHNSON: JURNALUL UNEI PRIME DOAMNE
Acasă la președintele Johnson, în cartierul Spring Valley,
familia prezidențială a pozat pentru portretul de grup.
Sunt fotografiați în casa unde vor rămâne
până când dna Kennedy se va putea muta de la Casa Albă.
Prima-doamnă,
apoi Lynda Bird, în vârstă de 19 ani, lângă președinte
și Luci Baines, în vârstă de 16 ani.
Se poate observa că toți membrii familiei au inițialele LBJ.
LADY BIRD JOHNSON A ȚINUT UN JURNAL ÎN TIMPUL PETRECUT LA CASA ALBĂ:
123 DE ORE DE ÎNREGISTRĂRI CARE DEZVĂLUIE ROLUL EI
ÎN MANDATUL LUI LYNDON JOHNSON.
ÎNREGISTRĂRILE AU FOST AUZITE FOARTE RAR.
Marți, 26 noiembrie.
Am fost la dna Kennedy să discutăm detaliile gospodărești
pe care le discută femeile între ele
când se mută.
Mi-a spus că vrea să mă roage ceva.
Voia s-o las pe Caroline să-și continue școala
la etajul doi.
Era cel mai ușor lucru de acceptat.
Mi-a spus o mulțime de lucruri, cum ar fi să nu mă tem de casa asta.
Vei fi fericită aici.
Mi-a repetat asta de nenumărate ori, de parcă încerca să mă liniștească.
După ce m-am mutat la Casa Albă,
în primele trei, patru săptămâni, mi-a fost frig tot timpul.
Nu aveam poftă de mâncare și am slăbit vreo două kilograme.
Acum, merg pe vârfuri și vorbesc în șoaptă.
S-a terminat, nu se mai poate așa.
Am simțit vreo bucurie
când am ajuns unde suntem acum?
Niciuna.
Mi-am dat seama ce greu va fi
și am decis să fac tot ce pot în aceste 12 luni.
BISERICA ST. JOHN PARCUL LAFAYETTE
Președintele Johnson a fost la biserica episcopaliană St. John,
s-a rugat pentru John F. Kennedy
și l-a rugat pe pastor să se roage pentru el,
pentru Lyndon Baines Johnson,
pe care glonțul unui asasin l-a propulsat brusc în funcția
cea mai importantă și mai solicitantă din lume.
Duminică, 12 ianuarie.
Un lucru pe care nu l-am menționat dar pe care l-am remarcat.
Lyndon merge la biserică în fiecare duminică,
de când cu 22 noiembrie,
și ocazional în timpul săptămânii.
N-ar fi corect să se spună
că un om cu bun-simț
nu știe câtă nevoie are de ajutor și mângâiere.
Știe.
Se auzea că ar putea fi scos de pe lista lui Kennedy vara viitoare.
Acum, aproape sigur va fi cap de listă în alegeri.
Mandatul său, oricât ar dura, nu va fi unul liniștit,
căci ambiția și hotărârea îi depășesc cu mult modestia și îndoielile de sine.
Și poate că așa ar trebui să fie pentru omul care deține puterea supremă.
- Alo? - Alo?
- Jackie? - Dle președinte?
Te iubesc.
Ce drăguț ești!
Mi-e dor de tine și mă gândesc la tine.
Mulțumesc.
O fetiță vrea să te salute.
- Jackie? - Lady Bird?
- Da. - Ce mai faci?
Sunt prinsă cu tot felul de decizii,
am despachetat și așa mai departe.
Sper că copiii sunt bucuroși și fericiți
și că o reușești să te odihnești.
Ce drăguț din partea ta, Lady Bird, că te gândești la mine!
Deloc. Am multe de făcut și de învățat.
Lyndon vrea să-ți mai spună ceva. Toate cele bune!
Și ție! Pa!
Sâmbătă, 7 martie.
O scurtă declarație privind economia.
Mă bucură reacția promptă la reducerea impozitelor.
Momentul-cheie al zilei a fost conferința de presă a lui Lyndon la televizor.
După ce s-a terminat, l-am sunat pe Lyndon
să-i spun părerea mea.
Ai timp un minut să-mi asculți critica?
- Sau aștepți până diseară? - Da, doamnă. Vă ascult.
În timpul declarației, parcă nu aveai aer,
și te uitai prea mult în jos.
Când vrei să pregătești un text,
trebuie să ai ocazia să-l studiezi mai mult,
să-l citești cu mai multă convingere și interes.
Problema e că te critică pentru că durează prea mult.
Nu mai au timp pentru întrebări.
Întrebările lor nu aduc nimic nou.
Dacă nu aduci nimic nou, ai de suferit.
Per ansamblu, aș zice că e de nota nouă.
Ce părere ai?
Mult mai bine decât săptămâna trecută.
Oricum, m-am simțit în siguranță.
Ca și cum ai fi trecut un hop, psihologic vorbind, dar și din alte puncte de vedere.
Va fi interesant să aud reacția celorlalți.
La facultate,
v-ați pregătit în mai multe domenii.
V-ați pregătit să fiți profesoară, jurnalistă, secretară.
De ce v-ați pregătit pentru toate astea?
Era vorba de nesiguranță? Sau vă interesau mai multe lucruri?
Credeam că, dacă ești jurnalist,
ești în mijlocul acțiunii
în locuri interesante.
O studentă dintr-un orășel din estul Texasului.
Toate ușile lumii mi s-au deschis brusc.
JURNALISTĂ
Scriam tot felul de articole, dar preferam reportajele,
pentru că aveam ocazia să cunosc personaje interesante.
Știam că voi găsi o cale să-mi câștig existența,
deși mereu am crezut că mă voi căsători, cel puțin așa credeam.
A fost tranșant,
foarte direct și dinamic.
Înainte să se termine ziua,
m-a cerut de soție, și am crezut că e nebun.
Durează mai mult să confirmi o decizie
care ar trebui să fie pe viață.
M-a cuprins entuziasmul.
Nu știam ce se va întâmpla,
dar știam că va fi ceva important.
Președintele discută cu dv.
problemele globale?
Discută lucrurile care-l frământă?
Cred că respectă
modul în care gândesc și consideră că am o judecată sănătoasă
și îi place să audă ce am de spus.
E bine să existe cineva
cu care...
să poți discuta orice.
Duminică, 22 martie.
Lyndon a invitat
la cină niște oameni încântători.
S-a discutat despre Vietnam.
Acum două săptămâni, ministrul Apărării, McNamara, a făcut un turneu prin țară.
Poziția guvernului e clară,
de susținere deplină a Vietnamului de Sud.
E înspăimântător să-l auzi pe McNamara
spunând cât de devotați sunt soldații opoziției acolo.
Se pare că au parte de o pregătire intensivă și de idei
care nouă ne lipsesc.
Am văzut iritarea și tensiunea
pe care mi le amintesc din cea mai grea perioadă a liderului majorității.
Asta e problema mea.
Asta trebuie să rezolv.
Trebuie să fiu suficient de plină de tact
și uneori suficient de rea,
pentru a-l aduce pe Lyndon acasă la o oră rezonabilă,
împreună cu problemele lui,
de care să se ocupe într-o atmosferă mai relaxată.
Am mai lucrat puțin,
apoi m-am băgat în pat pentru ce e mai bun,
un pahar de vin și „Gunsmoke”,
cel mai mare răsfăț al meu.
Toate astea demonstrează
că putem trăi sub amenințarea dezastrului.
Miercuri, 8 aprilie.
Ne-am luat rămas-bun de la unul dintre marii eroi ai Americii,
generalul Douglas MacArthur.
Am stat pe un singur rând solemn.
Lyndon era în dreapta mea,
iar în stânga era procurorul general.
Părea bronzat, mai sănătos, mai relaxat
decât îl văzusem.
În timp ce trecea sicriul, acoperit cu drapelul,
am retrăit senzația din acea zi de noiembrie,
de la înmormântarea președintelui Kennedy.
Mi-a spus: „Faci o treabă extraordinară.”
„Toată lumea spune asta.”
Apoi, după o pauză considerabilă,
aproape cu efort, a zis:
„La fel și soțul tău.”
Îl respect pe Bobby în multe feluri, îl admir.
Dar simt o neliniște ciudată în preajma lui,
pe care n-o simțeam cu fratele lui.
N-am nici cea mai vagă idee ce e în mintea lui.
În mesajul despre starea națiunii,
președintele a cerut un război total împotriva sărăciei.
Va fi una dintre prioritățile dv.?
Nancy, cred că întrebarea
de pe buzele tuturor
se referă la menținerea păcii,
iar imaginea de ansamblu a sărăciei,
o pată pentru țara noastră, e la fel de importantă pentru mine.
Veți merge cu el în campanie în lunile următoare?
Da, Nancy, vreau să fiu prezentă în tot ce face.
Vineri, 24 aprilie.
Am ajuns cu elicopterul în estul statului Kentucky.
Am aterizat pe o pajiște de lângă localitatea Inez.
În zona asta, mineritul era industria de bază.
A devenit o industrie bolnavă.
Nu s-a găsit nimic care s-o înlocuiască.
Am ajuns acasă la Tom Fletcher
și l-am rugat pe Lyndon
să-i evite pe fotografi pe cât posibil.
Nu trebuie să fie un circ pentru ei.
Lyndon s-a așezat pe verandă
și a stat de vorbă cu dl Fletcher.
Au vorbit despre cum să țină copiii la școală
și cum reușește să se descurce cu 400 de dolari pe an, cu opt copii.
Cred că se hrănesc insuficient,
și acesta ar putea fi motivul
pentru care dna Fletcher e atât de palidă și demoralizată,
și pentru care nu sunt trepte până pe verandă.
Urcând cu greu, m-am întrebat de ce nu coboară nimeni,
să taie un ciot pe care să-l pună pe post de treaptă.
Apoi, mi-am dat seama că nu am de unde ști cum e
să crești opt copii cu 400 de dolari pe an.
DOI REPUBLICANI VORBESC DESPRE PĂMÂNTUL DNEI JONHSON ȘI DESPRE „SĂRĂCIA” SA.
CONGRESMENII REPUBLICANI: „PE PĂMÂNTUL DNEI JOHNSON EXISTĂ SĂRĂCIE”
Cred că familia Johnson ar trebui
să urmeze preceptele creștine
și să-și pună casa, mai bine zis casele, în ordine,
înainte de a propovădui evanghelia
programului de un miliard de dolari pe an.
De când are familia Johnson ferma?
Presupun că de mult timp.
Dna Johnson a moștenit-o de la părinții ei.
Doi congresmeni republicani s-au dus în Alabama
ca să discute cu unii dintre dijmașii mei,
au ascuns magnetofoane în serviete,
au fotografiat casele,
și foarte jalnici, fără îndoială,
vor să împiedice proiectul legii lui Lyndon privind lupta contra sărăciei
folosind informații scandaloase, neverificate,
potrivit cărora dna Johnson are dijmași care trăiesc în mizerie.
Îi dați 25% din recoltă dnei Johnson.
Da, domnule. Așa e.
Ați auzit de programul președintelui Johnson de luptă împotriva sărăciei ?
Nu, domnule...
Adică... Ce vreți să spuneți?
E un program pe care președintele vrea să-l voteze Congresul, pentru a crește,
spune el, „nivelul de trai al oamenilor săraci din această țară.”
Ce credeți că ar putea face acest program pentru a crește nivelul de trai
al celor care locuiesc în această casă?
Din câte știu, cred că o să ne ajute.
I-am spus lui Liz
că, deși aveam în total în jur de 20 de dijmași,
acum avem patru.
Cel puțin unul, Charlie Cutler,
locuiește aici de pe vremea bunicului meu.
Nu are școală, nu are nicio calificare, iar, la 80 de ani,
nu mai are unde să se ducă.
Dar trebuie să ne pregătim de furtună.
Război în Vietnamul de Sud.
Un război urât într-un loc îndepărtat.
Nu ne place să pierdem războaie.
Poziția oficială a Statelor Unite este
că acest război nu trebuie pierdut.
Într-un sens foarte real, nici măcar nu e războiul nostru.
E războiul altcuiva.
Dar interesele vitale ale Statelor Unite
și prestigiul acestei țări
ar fi grav afectate dacă am pierde războiul.
Ziua de joi, 14 mai, a început cu un asalt asupra biroului meu.
Rămășițele unei conștiințe puritane mă îndeamnă să citesc multe scrisori,
chiar și, uneori mai ales, pe cele neplăcute.
Când biroul era mai curat ca oricând,
am plecat la Huntlands.
Am sunat la Casa Albă și l-am întrebat pe dr. Hurst
dacă el și Jim ar vrea să meargă să discute problemele lui Lyndon.
Totuși, nu știu
dacă vreunul din ei înțelege profunzimea durerii lui,
când și dacă se confruntă cu posibilitatea
de a trimite mii
de tineri americani în Vietnam.
M-a sunat Lyndon.
Se simțea singur, mi-am dat seama după voce.
Era o discuție tristă, mai ales despre dijmașii din Alabama,
și despre dorința lui de a căuta o cale de a scăpa de poverile pe care le poartă.
Am scris o analiză de nouă pagini
a situației lui, așa cum o văd eu.
În primul rând, în caz că se hotăra s-o folosească,
exista sugestia de a anunța că nu va mai candida.
Dacă nu candidează, probabil, ne vom întoarce la fermă
unde va avea parte de ceea ce adoră,
iar eu, Lynda și Luci mai mult ca oricând.
Dar ar urma un val de deziluzie,
„ne-ai dezamăgit, Lyndon”,
printre cei care îl consideră
cel mai bun candidat al Partidului Democrat.
Ar putea exista și perioade de depresie
când l-ar vedea pe dl X conducând țara
și s-ar gândi ce ar fi făcut în în locul lui.
S-ar putea să caute un țap ispășitor,
și n-aș vrea să fiu eu acela.
M-am gândit și la o alternativă.
Dacă va candida, probabil, va fi ales președinte.
În cei patru ani care vor urma, eu, el și copiii
vom fi criticați și defăimați pentru lucruri pe care le-am făcut
și pentru lucruri pe care nu le-am făcut.
Vor fi momente când va fi frustrat din cauza incapacității
de a-și atinge țelurile mărețe pentru această țară.
Va fi dureros.
Concluzia mea finală a fost că ar trebui să candideze,
iar după aceea, peste trei ani și nouă luni,
în februarie sau martie 1968,
să anunțe că nu va mai candida încă o dată.
Până atunci,
cred că i se va mai potoli setea de viață
ca să-și ducă mandatul la bun sfârșit și să se întoarcă la fermă
pentru a ne trăi restul zilelor în liniște.
FILMAT 30 SUNET 19.
Ce părere aveți despre proiectul de lege privind drepturile civice
care e în Congres și e analizat de Senat?
Mi se pare în regulă.
Dar cred că ar trebui să-l voteze.
POLIȚIA GREENWOOD
Nu înțeleg cum în America
oamenii pot spune
că America e țara celor liberi
și a celor curajoși,
când aici, în America, negrii mor
fără absolut niciun motiv.
Nu încercăm să luăm nimic.
Vrem doar să avem șansa
de a fi oameni de nădejde
și cetățeni despre care să putem spune
cum spune cântecul „Spune, poți tu zări,
În lumina timpurie a zorilor...
Ceea ce cu mândrie salutăm.”
Iar acum, mă întreb
dacă e cu adevărat America țara celor liberi și a celor curajoși?
Joi, 2 iulie.
La 18:30, a venit știrea zilei,
poate chiar a anului.
Dragi concetățeni,
sunt pe cale să promulg
legea privind drepturile civice.
Când m-am așezat pe un scaun,
l-am remarcat pe rândul din față pe procurorul general
și m-am întrebat ce-i trece prin minte.
Legea pe care fratele lui o susținuse cu atâta ardoare,
în care își pusese atâtea speranțe,
fusese în sfârșit adoptată,
datorită perseverentului Lyndon.
Am urmărit chipul impasibil al procurorului general
și aplauzele lui măsurate,
care n-ar fi deranjat un țânțar care dormea liniștit în palma lui.
În Sala de Est a avut loc o ceremonie.
Semnarea legii privind drepturile civice, la televizor,
cu toți liderii din Congres aliniați în spatele lui Lyndon,
în timp ce semna legea cu mai multe stilouri,
fiecare abia scriind câte o literă.
Am plecat din Sala de Est simțind că am văzut un nou capitol
în istoria acestei națiuni,
plină de lucruri bune și de lucruri rele.
Nu vom accepta legea privind drepturile civice.
Și vom protesta
până când va fi abrogată.
În opinia mea, nu va opri demonstrațiile negrilor.
Nu va rezolva problemele rasiale, dar va crește tensiunile.
Vă temeți că democrații profită de asta?
După ce Lyndon Johnson, cel mai prefăcut om din SUA,
s-a opus toată viața legii privind drepturile civice,
e cel mai mincinos individ care a existat vreodată.
Probabil că nu l-au crezut pentru că era din Sud.
BUCĂTĂREASA FAMILIEI JOHNSON
Când îi luam apărarea lui Johnson,
mi se zicea că lucrez pentru el și sunt părtinitoare.
Am spus că nu sunt. Vorbind cu el,
mi-am dat seama că e pentru toți negrii.
Știam ce fel de om e.
Iată-i pe Zephyr și Lynda Bird!
O să spun un lucru despre dna Johnson.
Dna Johnson găsea locuințe frumoase.
Dar dacă noi nu puteam sta acolo, nu stătea nici ea.
Odată, ne-am oprit undeva și femeia a zis
„Avem un loc pentru tine.”
Iar ea a zis: „Sunt cu încă două persoane.”
„Nu, îi angajăm la lucru, dar nu îi cazăm”.
Iar dna Johnson a spus: „E urât să fii așa”,
și a plecat.
Pe mare, pe uscat și în aer,
formidabila mașină de război a Statelor Unite are o forță
care face față oricărei amenințări.
Sunt trimise întăriri în locuri strategice,
ca parte a unei noi strategii în acest război frustrant.
- Da? - Dl Bundy îl sună pe 9-0.
- O clipă. - Mulțumesc.
Bundy.
N-am putut să dorm azi-noapte gândindu-mă la asta.
Sunt foarte îngrijorat.
Nu cred că vom mai putea ieși de acolo odată ce ne-am implicat.
E cea mai mare încurcătură.
E un dezastru.
Mă gândeam că, dacă i-am trimis pe toți tinerii ăștia acolo,
de ce naiba îl trimit acolo?
Marți, 4 august, a fost o zi importantă.
Se iau decizii importante,
unele independent de noi,
altele luate de omul care mi-e cel mai apropiat.
Când McGeorge Bundy a trecut pe lângă mine pe hol, era extraordinar de grav.
I-am pus o întrebare al cărei răspuns a fost profetic.
Mi-am dat seama că s-ar putea să avem un mic război.
Acesta este Maddox, unul din cele două distrugătoare atacate
când patrulau în apele internaționale în golful Tonkin, lângă Vietnamul de Nord.
Dragi concetățeni, e datoria mea față de poporul american
să vă informez că în urma acțiunilor ostile repetate
împotriva navelor americane în apele
golfului Tonkin,
azi am fost nevoit
să ordon forțelor militare ale Statelor Unite
să riposteze.
Oricât de înfricoșătoare ar fi situația, am un sentiment de mândrie.
Poate că Truman, Eisenhower, Kennedy
au avut parte de multe astfel de zile.
Până acum le-am supraviețuit tuturor,
dar e o cale primejdioasă.
PREȘEDINTELE 22 NOIEMBRIE 1963
Dle președinte, opinia larg răspândită
printre reporterii de aici e că obiectați vehement
când sunteți criticat în ziare și la televizor.
Ne puteți spune care e opinia dv. în această privință?
Presupun că aproape toți oamenii
vor să fie lăudați, nu criticați.
Unii se gândesc
că munciți prea mult
și vă puneți sănătatea în pericol.
Cum vă protejați sănătatea?
Sunt și zile grele,
iar problemele care necesită atenție
necesită timp.
Dar nu ai niciodată timpul pe care ți l-ai dori
înainte de a lua aceste decizii, dar ele trebuie luate.
Iar eu lucrez într-un ritm febril.
Primele o sută de zile au fost
extraordinar de pline.
Oamenii se înșală
crezând că vreau mai multă putere.
Tot ce vreau e puțină iubire.
Nu cred, Walter, că pot face față fizic și psihic
responsabilităților bombei,
ale lumii, ale negrilor, ale Sudului
și așa mai departe.
Mi-a spus că se duce acolo a doua zi
și anunță că nu mai candidează pentru un nou mandat,
la Atlantic City.
I-am spus că nu poate face asta.
M-am dus imediat la dna Johnson.
E singura capabilă
să-l convingă.
Bird a zis că ar trebui să mă duc acolo,
pentru că nu e corect să-i las pe toți să facă supoziții.
CONVENȚIA NAȚIONALĂ A DEMOCRAȚILOR
Bună seara! Orașul de pe malul mării unde au loc convențiile
e în plin tumult politic.
Un grup format în majoritate din negri
înfruntă delegația de albi din Mississippi.
Vrem să ne înregistrăm, ca să devenim cetățeni de primă clasă.
Dacă Partidul Democrat al Libertății nu are locuri acum,
mă îndoiesc de America.
CONVENȚIA NAȚIONALĂ A PARTIDULUI DEMOCRAT
Timp de 22 de minute, în timp ce soția lui privește,
delegații își manifestă afecțiunea pentru Bobby
și pentru bărbatul care era președintele lor.
Dna Lyndon Johnson, Luci și Lynda tocmai au sosit.
Iată-l!
Președintele Statelor Unite
și următorul președinte al Statelor Unite,
Lyndon B. Johnson!
Voi începe marșul
spre o victorie zdrobitoare pentru partidul nostru și pentru țara noastră.
Anul electoral 1964.
Premiul e Casa Albă
care e invadată de doamne.
Au drept de vot patru milioane de femei în plus față de bărbați,
și ambele partide le fac curte asiduu.
E anul femeii la Washington.
Doamnele revendică titlul, asumându-și responsabilitatea.
Vineri, 11 septembrie,
am început să planific călătoria în Sud.
M-am săturat ca toți să se poarte de parcă Sudul ar fi copilul vitreg.
Aparțin Sudului și Sudul îmi aparține,
și am de gând să spun asta, chiar dacă voi fi criticată.
EMISIUNE SPECIALĂ CU DNA JOHNSON
Mă aflu în culisele emisiunii cu dna Johnson,
discutând cu Elizabeth Carpenter, secretarul de presă al dnei Johnson.
Dnă Carpenter, care e scopul acestei călătorii
în ceea ce o privește pe dna Johnson?
Marlene, evident că sunt alegeri,
iar ea contribuie la prezentarea acestei administrații
și a realizărilor soțului ei, în opt state.
Nimeni nu cunoaște aceste lucruri mai bine decât dna Johnson.
Cred că vom câștiga la toamnă.
Alexandria e prima escală
a unuia dintre cei mai mari susținători din America.
Sunt mândru să vă informez...
Sunt foarte mândru să vă informez că sunt soțul ei.
PE MĂSURĂ CE TRENUL AVANSEAZĂ ÎN SUD, AMENINȚAREA VIOLENȚEI CREȘTE.
SERVICIILE SECRETE PRIMESC O AMENINȚARE CU BOMBĂ.
ÎN CIUDA AMENINȚĂRII, TURNEUL-FULGER AL PRIMEI-DOAMNE CONTINUĂ.
BUN-VENIT LUI GOLDWATER!
Acest stat va vota cu Goldwater?
Cred că tot acest stat
- ...va vota cu Goldwater. - Va fi prima dată
când în Georgia câștigă republicanii.
Dar vom reuși de data asta.
Georgia a fost întotdeauna fieful democraților.
Am vrut să-i arătăm că sunt și republicani aici.
Îmi puteți spune, dnă Johnson, ce așteptări aveați
de la acest turneu și cum merg lucrurile?
Avem un public numeros și prietenos,
deși există și contestatari pe ici, pe colo.
Credeți că veți reuși totuși, iar Sudul
va rămâne un fief democrat?
E o misiune dificilă pentru o femeie.
Dar trebuie să privim lucrurile în perspectivă.
Sunt câteva persoane. Au dreptul la o părere,
dar ați fost acolo și ați văzut miile de oameni
care aclamau și voia să dea mâna cu el.
Îl vrem pe Barry!
LBJ SUA
Prieteni, suntem o țară cu o diversitate de opinii
și vă respect dreptul de a vă exprima opinia.
Acum, e rândul meu să-mi exprim opinia.
Mulțumesc.
UNITED PRESS INTERNATIONAL
CU 21 DE ZILE ÎNAINTE DE ALEGERI, PRINCIPALUL CONSILIER AL LUI LBJ,
WALTER JENKINS, E ARESTAT LA UN CENTRU YMCA
FIIND ACUZAT DE GESTURI INDECENTE.
Episodul Walter Jenkins
ridică mari întrebări privind siguranța națională,
la care doar președintele poate și trebuie să răspundă.
Știind ce vulnerabili la șantaj sunt autorii de infracțiuni morale,
președintele ar trebui să ne spună
dacă dlui Jenkins i s-a permis să participe la ședințe
ale Consiliului de Securitate Națională
și dacă a avut acces la secrete militare.
CASA ALBĂ
Crezi că e o bombă?
Da.
Nu cred că am de ales, știind adevărul, decât să-i spun să demisioneze.
- Nu crezi? - Nu.
Ceea ce trebuie făcut acum e să strângem rândurile.
Singurul mod în care puteți răspunde nu e direct, ci prin comportamentul dv.,
prin imaginea pe care o creați.
Mai sunt două săptămâni.
Aveți un avans important și trebuie
să nu faceți nicio greșeală.
Walter părea detașat, părea că se disociază.
Nu-mi pot imagina prin ce trece.
E unul dintre cele mai dureroase lucruri din viața mea,
mai dureros decât moartea multora dintre cei apropiați mie.
WALTER JENKINS INTERNAT PENTRU „OBOSEALĂ EXTREMĂ”.
- Dragul meu... - Da?
Când voi fi întrebată, și voi fi întrebată,
voi spune că e incredibil
pentru un om pe care-l cunosc de atâția ani,
un catolic fervent, tatăl a șase copii.
Nu poate fi decât o cădere nervoasă.
Nu e ceva în care să te implici acum.
Încearcă să rezolve situația cele mai bune minți
pe care le avem.
Nu cred că îți dai seama că prima-doamnă nu poate face asta.
Nu cred că e corect.
Știu asta mai bine decât tine,
dar nu vreau să-l faci să sufere mai mult decât suferă.
Dacă nu-i arătăm puțină susținere,
vom pierde toată dragostea și devotamentul
celor care ne-au fost alături.
Vorbește cu Abe și Clark despre asta.
Abe e în favoarea unei declarații.
Nu-i poți face așa ceva președintelui, iubito.
Iubirea mea, mă voi ruga pentru tine și pentru Walter.
Dacă ești atent la ce am spus în sprijinul lui Walter,
vei vedea că ceea ce tocmai ți-am spus e pe aceeași linie.
La revedere, draga mea!
CUNOSC FAMILIA NOASTRĂ ȘI PE TOȚI PRIETENII LUI.
SPER CA TOȚI CEILALȚI SĂ SE ROAGE PENTRU ÎNSĂNĂTOȘIREA LUI.
VICTORIA ZDROBITOARE A LUI JOHNSON
Vocea poporului s-a făcut auzită în toată țara.
68 de milioane de cetățeni ai SUA
au mers la vot pentru a-și exercita dreptul preferat,
iar Lyndon Baines Johnson a obținut o victorie zdrobitoare,
devenind al 36-lea președinte al Statelor Unite.
Omul care a ajuns președinte în urma unei tragedii
obține un procentaj zdrobitor în urma votului popular.
Peste 61%,
cu aproape 16 milioane de voturi mai mult decât Barry Morris Goldwater.
E o victorie epocală.
Anul Nou.
Am început cu cafea neagră, suc de portocale și hotărâri bune.
Am fost toată ziua în lumea fermecată a hainelor.
Mantoul pe care îl voi purta la ceremonia de învestitură e elegant.
Rochia? Va trebui să așteptăm și să vedem.
Nu-mi plac schițele și mostrele.
Eu intru, mă uit la ele, le îmbrac și le port.
E una dintre hotărârile mele pentru noul an,
să arăt mai bine în toate aparițiile în public.
Și să nu uit ce înseamnă poziția în care mă aflu.
Încă mi se pare dificil
și neplăcut să spun „prima-doamnă”.
Ziua de miercuri, 20 ianuarie, a început ca o zi frumoasă, senină.
Venise ziua.
Am mers pe bulevard, eu și Lyndon într-o mașină,
mașina cu plafon și geamuri laterale de sticlă blindată,
în timp ce era deja o mulțime de oameni pe Pennsylvania Avenue.
Apoi, a venit momentul anunțat de toate zilele
anului trecut,
momentul în care Lyndon urma să depună jurământul
ca al 36-lea președinte al Statelor Unite.
Mi se spusese că ar trebui să țin Biblia
când depune jurământul.
Am stat cu fața spre mulțime, între președintele Curții Supreme și Lyndon,
când a depus jurământul.
Eu, Lyndon Baines Johnson, jur solemn
Că îți vei îndeplini cu credință
Că îmi voi îndeplini cu credință
funcția de președinte al Statelor Unite.
Așa să-ți ajute Dumnezeu!
Așa să-mi ajute Dumnezeu!
Luni, 1 februarie, încep din nou zilele aglomerate.
M-am trezit pe la 07:00.
Văzând că Lyndon e deja treaz, m-am băgat în pat cu el, să ne bem cafeaua.
Și am auzit-o pe Luci cum discută, supărată foc,
un articol dintr-o revistă numită Women's Wear,
care critica modul în care erau îmbrăcate femeile din familia Johnson.
Luci a dat vina pe șosetele și pantofii Lyndei Bird,
fiind foarte supărată din acest motiv.
Funcția asta e un concurs de anduranță.
Duminică, 7 februarie, a început după miezul nopții.
Lyndon auzise de atacul Vietcongului
asupra bazei americane din Vietnamul de Sud.
M-a surprins să-l aud spunând ceva ce auzeam des,
dar nu mă așteptam să spună asta de față cu altcineva.
„Temperamentul meu nu e potrivit pentru un comandant suprem”, a spus.
Discutau despre necesitatea de a da ordine
care ar produce cine știe ce rezultate catastrofale.
A spus: „Sunt prea sentimental.”
E ciudat cum poți deveni atât de insensibil
din cauza propriei dureri sau a propriei probleme,
încât să nu împărtășești pe deplin iadul unei persoane apropiate.
Alo?
M-am gândit că poate ar trebui să încerc
să răspund la apelul tău.
Îți mulțumesc că m-ai sunat.
E foarte interesant, dle președinte,
că singurele state în care nu ați câștigat
în Sud, cele cinci state din Sud,
au mai puțin de 40%
din populația de culoare cu drept de vot.
Iar această coaliție a negrilor
și a albilor moderați
va reprezenta Noul Sud.
Exact.
Cred că e foarte important să adoptăm poziția
prin care toți cei născuți în SUA, când ajung la o anumită vârstă,
să aibă dreptul de a vota, așa cum au dreptul de a merge la război.
Duminică, 7 martie.
De ceva vreme, mă lupt
cu o senzație de depresie și inerție.
Și Lyndon are parte de o mulțime de probleme și puține lucruri bune.
Acum, e situația din Selma.
Șase sute și ceva de negri au pornit într-un marș
spre capitala statului, la cca 25 km spre est.
Nici n-au ieșit bine din Selma.
Au mărșăluit în grupuri mici prin Selma și n-au fost opriți.
După ce au trecut podul Edmund Pettus,
situația s-a schimbat.
Aveți două minute să vă întoarceți
la biserică.
SALTELE ȘI COPERTINE HAISTEN
Mulți protestatari au arsuri din cauza gazului lacrimogen,
plăgi deschise, oase fracturate.
Noaptea, șeriful districtului Dallas a transmis un mesaj la radio,
îndemnându-i pe toți să nu iasă pe străzi.
A fost o zi tensionată.
În fața Casei Albe s-au strâns protestatari,
o imagine nu tocmai neobișnuită.
Dar în acest context, cu o mai mare încărcătură decât înainte, cred.
Lyndon e din Sud.
Toamna trecută, a câștigat datorită votului negrilor,
pentru că dreptul la vot e esențial
în toată chestiunea drepturilor civice,
pe care tot bate monedă din '57.
Se pare că lupta de ieri din Selma
a însemnat mai degrabă sfârșitul începutului.
Răspunsul dat de King guvernatorului Wallace e încă un marș.
Din același oraș, Selma.
Cu aceeași destinație, Montgomery.
Data: mâine, marți.
Și spune King: „Îl voi conduce personal.”
Am auzit ulterior că nu știe
dacă îl va urma cineva.
Dar era victoria, era rațiunea.
O înăbușire vremelnică a nemulțumirilor,
pentru a câștiga timpul necesar adoptării în Congres a legii dreptului la vot,
pentru a ne salva de catastrofă.
SUNTEM ALĂTURI DE SELMA!
Acesta e ritmul unui oraș.
Al oricărui oraș mare.
Oriunde.
Orașele americane se confruntă cu o criză.
Sunt în febra dezvoltării neplanificate.
Sunt supraaglomerate, depășite de situație.
Pentru prima dată,
americanii încep să analizeze serios
felul în care au ajuns orașele lor așa.
În orașele noastre, e nevoie de programe pline de imaginație
pentru a reamenaja străzile și a transforma spațiile deschise
în locuri frumoase, de recreere.
Lyndon a ținut un discurs despre mediu,
despre conservare,
iar eu am decis că e rolul meu.
De când am ajuns la Casa Albă,
reporterele ne întrebau: „Ce rol aveți?”
„Ce rol aveți?”
Iar răspunsul dnei Johnson a fost:
„Rolul meu ca primă-doamnă
se va vedea în fapte, nu în vorbe.”
Obiectivul nostru a fost s-o convingem pe dna Johnson
să ia taurul de coarne
și să formeze o comisie prin care să se facă auzite la Casa Albă
punctele de vedere și eforturile
de a face orașul Washington mai frumos.
Cred că e momentul, în conștiința noastră națională,
să privim mediul înconjurător și să ne întrebăm
în ce fel îl distruge omul.
Crescând la țară,
eram de capul meu.
N-am avut mulți prieteni de durată.
Natura mi-a fost prietenă,
sprijin, model.
Era o bucurie pentru mine și nu m-a dezamăgit niciodată.
Marți, 9 martie, s-a întrunit comisia pentru amenajare.
Amenajare înseamnă să descâlcești
un ghem de lână cu firele încurcate...
Să refaci și să reînnoiești orașele.
Să asiguri transportul rapid și amenajarea șoselelor,
îmbunătățirea stării psihice și scăderea infracționalității.
E foarte greu să canalizezi conversația
într-o singură direcție,
fiindcă fiecare element se ramifică.
Pe la 11:30, am plecat toți cei 30
în cercetare pe teren.
Ne-am oprit la Green Leaf Gardens,
o zonă de locuințe modeste, din cărămidă.
Era domeniul și pasiunea lui Walter Washington.
Împreună, vizităm frecvent
școli, locuințe sociale
și cartiere din Washington.
E un funcționar public înțelept și capabil.
Călătorim prin acest oraș.
Am fost amândoi de acord că o parte din ce voia să facă
avea să fie considerată cosmetizare și că dincolo de monumente
e multă treabă de făcut.
Și că trebuie să existe șanse egale de a accede
la măreția și punctele forte ale țării și ale cartierelor noastre.
Trebuie să fie la dispoziția tuturor.
Nu sunt specialistă, sunt doar un cetățean interesat și entuziast.
Recunosc că am un fel de unealtă în mâini, datorită titlului pe care-l dețin,
și vreau s-o folosesc.
Nimic nu e mai important decât implicarea mea în amenajare,
dar e nevoie de o nouă denumire.
Marți, 13 iulie.
Istoria va fi preocuparea mea în următorul an.
Cea mai importantă parte a zilei a fost
numirea unui nou Avocat General.
E vorba de Thurgood Marshall, primul negru care deține o asemenea funcție.
Un om cu un dosar minunat.
Îl admira pe judecătorul Thurgood și vorbea despre posibilitatea
ca, atunci când se va elibera un post, să-l numească judecător
la Curtea Supremă.
Pe 30 iulie, a fost aprobată legea Medicare.
Președintele, dna Johnson și vicepreședintele Humphrey sosesc
la ceremonia ce va marca includerea legii Medicare în sistemul de asigurări sociale.
Un proiect de lege imposibil.
Avem toate motivele să ne simțim împliniți și mândri.
Vineri, 6 august.
În acea dimineață, Lyndon mi-a amintit
de semnarea legii privind dreptul la vot.
Complet ineficientă, am uitat,
dar apoi am fost mândră când am văzut că Luci nu uitase.
Era chiar lângă tatăl ei și se ținea de mână cu el.
A fost un cadru spectaculos, un eveniment spectaculos.
Recunosc dincolo de pereții acestei Camere
conștiința indignată a unei națiuni. și chiar dacă legea va fi adoptată,
lupta nu se va sfârși aici.
Ce s-a întâmplat în Selma face parte dintr-o mișcare de amploare,
care are loc în toate sectoarele și statele Americii.
E efortul negrilor americani
de a beneficia de toate avantajele modului de viață american.
Cauza lor trebuie să fie și cauza noastră.
Faptul că au fost multe realizări ale legislativului în acea săptămână
n-a împiedicat războiul din Vietnam să domine știrile.
Am trimis azi în Vietnam divizia de asalt aerian
și alte forțe care vor crește efectivele noastre de luptă
de la 75.000 la 125.000 de oameni aproape imediat.
A spus „În Vietnam e pe zi ce trece tot mai rău.
Am de ales: ori ne implicăm, ceea ce înseamnă pierderi mari,
ori ne retragem în mod rușinos.
E ca și cum aș fi într-un avion
și trebuie fie să-l las să se prăbușească, fie să sar din el.
Dar nu am parașută.”
Când el suferă, eu sângerez.
Vrei să faci o poză?
Ce zici de 11?
Unsprezece e bine.
Crezi că expunerea e prea mare?
E mai bine 16?
Mai degrabă opt, dnă Johnson.
Bine.
Dna Johnson reușește să armonizeze
rolul de soție și mamă cu poziția publică în domeniul amenajării,
pe care unele grupuri de interese o consideră agresivă.
Marți, 17 august.
M-am trezit devreme și am discutat cu Liz
despre situația la Cameră și în Senat a proiectelor de lege privind amenajarea.
LEGEA AMENAJĂRII ȘOSELELOR
Patru dintre ele au legătură cu șoselele.
DEZBATERE ANIMATĂ
S-a vorbit mult în țară
și în presă, dar în Congres nu s-a făcut mare lucru.
VIITORUL LEGII E NESIGUR
Unul dintre ele n-are nicio șansă.
Celelalte, cu panourile de afișaj și cimitirele de mașini,
cu trei la sută din bani alocați
pentru montarea pe autostrăzile interstatale, au șanse mai mari.
Această administrație nu are intenția să pedepsească sau să penalizeze
nicio industrie privată și nicio companie privată din această țară.
Dar nu le vom permite să afecteze
prin obiectivele lor private încrederea publică.
De aceea, azi avem marea bucurie de a semna
legea privind amenajarea șoselelor.
De câte ori am fost la spitalul militar din Bethesda?
De multe ori.
Eu și Lyndon eram conștienți
de gravitatea infarctului său.
În primii ani, am trecut de aceste momente importante,
pășind încet, cu mari emoții.
Acum, ne purtăm ca și cum n-ar fi fost nimic.
Dar eu și Lyndon nu vom uita.
VINERI, JOHNSON VA FACE O OPERAȚIE DE EXTIRPARE A VEZICII BILIARE.
Totul avea un aer teatral.
Au adus un cărucior lung, în care doctorii l-au ajutat pe Lyndon să se așeze,
după care el a spus: „Să mergem.”
Mi s-a părut că joacă puțin teatru,
ca să ne distragă atenția.
Vezica biliară era, așa cum bănuiau, inflamată, cu un calcul.
Asta însemna o operație dublă, un risc crescut și o recuperare de durată.
După câteva zile, avocatul președintelui,
Abe Fortas, confirmat judecător la Curtea Supremă,
se întâlnește cu Lyndon între patru ochi, „neoficial”.
Cei doi stau de vorbă 20 de minute înainte să apară Lady Bird.
CENTRUL MEDICAL AL MARINEI
Am intrat în rezervă și l-am găsit pe Abe lângă patul lui Lyndon.
Lyndon îl întreba pe Abe cum să scape de povara
președinției pentru o perioadă mai lungă.
Fiara neagră a depresiei revenise în viața noastră.
Era ca un om surprins de o avalanșă.
A spus că nu are chef să ia nicio decizie în acel moment.
„Vreau să merg la fermă.
Hubert să nu mă sune.
Ar putea să-mi ceară să demisionez, ar putea să mă pună sub acuzare.”
Am stat într-o atmosferă de tăcere absolută,
Abe făcând observații juridice privind variantele.
Abe a început să scrie ce îi cerea Lyndon.
După ce a citit, Lyndon a zis:
„Păstrați ambele exemplare.
Nu vreau să afle nimeni despre ele.”
Cred că e vital să se poată odihni mai multe zile, poate chiar săptămâni.
Dar cum să ai parte de un respiro când ești președintele Statelor Unite?
Se pune acum întrebarea ce se va întâmpla cu stilul Johnson în 1966?
Va fi un an în care stilul de unul singur nu va rezolva nimic.
A aflat deja că nu poate pune mâna pe Vietcong
și pe nord-vietnamezi în modul în care o face cu un congresmen recalcitrant.
Aflând acest lucru,
președintele a devenit foarte posomorât.
Aversiunea față de întrebările dificile,
iritarea provocată de presă, caracterul evaziv al declarațiilor sale
despre ceea ce se întâmplă și ceea ce se va întâmpla.
Acel sentiment inevitabil de dramă: ce ne va aduce acest nou an?
Ne puteți spune ce-i scrieți dnei Johnson în telegramă?
- Vreți să v-o citesc? - Da, vă rog.
Știm că ne împărtășiți durerea pentru pierderile de vieți omenești în Vietnam.
Vă rog să vă alăturați celor care cer negocieri în loc de bombardamente.
Trebuie să existe o soluție diplomatică onorabilă pentru situația din Vietnam.
Duminică, 13 februarie.
La prânz, parcul Lafayette fusese plin de protestatari.
SUSȚINEM VOCILE RAȚIUNII ÎN CONGRES!
E ceva obișnuit acum.
Lyndon a spus că situația capătă proporții periculoase.
LICEENI ÎMPOTRIVA RĂZBOIULUI
Lyndon a vorbit despre sentimentele oricărei mame
al cărei fiu e în Vietnam și, prin comparație, despre sentimentele lui.
A zis: „Nicio mamă din lume nu-și face mai multe griji decât mine,
pentru că eu am 200.000 de copii acolo, iar ei cred că eu sunt răspunzător.
Iar dacă nu sunt, Dumnezeu să-i ajute.
Cine naiba e?”
NUNTA LUI LUCI ÎL SCUTEȘTE PE TATĂL EI DE INFLAȚIE, GREVE ȘI NENOROCIRILE RĂZBOIULUI
În dimineața nunții lui Luci a fost senin și frumos.
Ceea ce-mi amintesc din acea dimineață e un colaj.
Se îndreaptă spre altar ca într-o piesă de teatru.
Nu se gândește că e ultimul moment
în care e doar a noastră.
Demnitatea și gingășia ei erau fără cusur.
Spre cinstea lui, nu-mi amintesc să se fi uitat o dată la ceas
în timpul ceremoniei, care a durat peste o oră.
Eu nu i-am văzut pe protestatari.
Îi vedem doar când sunt foarte zgomotoși.
Vreau să-i protejez pe Luci și pe Pat, dezgustată de toată povestea,
ca simplu cetățean, și insuficient de înțeleaptă pentru a face față.
Puneți capăt speculațiilor și spuneți-ne
dacă vreți să candidați în 1968
împreună cu Hubert Humphrey.
Nu știam, s-au făcut multe speculații.
Nu sunt pregătit să iau acum o decizie privind viitorul meu după ianuarie '69.
Peste câteva luni, la momentul potrivit,
vă voi anunța ce planuri de viitor am.
Sâmbătă, 13 mai.
STONEWALL, TEXAS
Cu multe luni în urmă, mi-am imaginat luna martie a anului 1968 ca fiind
luna în care Lyndon poate declara că nu va mai candida pentru încă un mandat.
Pentru prima dată în viață, am simțit că Lyndon ar fi fericit la pensie.
Mă bucur din ce în ce mai mult de fiecare dată când revin la fermă
și nu știu dacă mai putem suporta încă un mandat de patru ani.
Dacă se poate spune că viața are un tipar,
pe măsură ce se apropie vara, activitatea crește în intensitate.
Într-o ceremonie în Grădina Trandafirilor, strănepotul de 58 de ani al unui sclav
e nominalizat de președinte pentru funcția de judecător la Curtea Supremă.
E vorba de avocatul general Thurgood Marshall.
În această dimineață, i-am întâmpinat pe membrii Comisiei pentru Dezordine Civică,
prezidată de Kerner, guvernatorul statului Illinois.
Americanii sunt descumpăniți și consternați de jafurile
și violențele care au loc atât în orașele mici,
cât și în marile metropole.
Hei, hei, LBJ, câți copii ai omorât azi?
La naiba, nu mergem!
Cassius Clay, campion de box la categoria grea, a fost găsit vinovat de încălcarea
legii privind serviciul militar, prin refuzul de a se înrola.
Am spus-o o dată și o voi spune din nou.
Adevărații dușmani ai poporului meu sunt aici, nu în Vietnam.
Duminică, 13 august.
Sufla un vânt rece și se simțea apropierea toamnei.
E ciudat, te simți liniștit și fericit în prezența fiicei
și a nepotului tău, dar, în același timp, ești tras în jos
de problemele care trebuie rezolvate, de virusul tot mai puternic al revoltelor,
de numărul tot mai mare de morți și răniți și de vocile propriilor prieteni
sau foști prieteni din Congres, cele mai multe critici fiind ale democraților.
Ne-am uitat la Martin Luther King la televizor.
Le pierdem pe amândouă.
Pierdem războiul împotriva sărăciei, acasă.
Pierdem războiul din Vietnam, din punct de vedere moral și politic.
Mi s-a părut că nu mai are aceeași carismă.
Nu era așa interesant cum mi-l aminteam.
Lyndon a scăzut în sondaje la 39 la sută, cel mai mic nivel la care a fost vreodată.
Instinctul îmi spune că trebui să muncești mai mult,
să fii dârz și să zâmbești.
Dar e greu.
Avem destulă putere să spunem
că războiul din Vietnam e pentru păsări (birds).
Lynda Bird, Lady Bird, Luna Bird.
Să se ocupe ele de asta, noi o să stăm aici și o să ne uităm.
Noua Stângă are cel mult 300.000 de membri.
Tinerii radicali disprețuiesc comunismul și consideră că liberalii le sunt dușmani.
Nemulțumirea Noii Stângi a fost remarcată
de politicianul care se identifică cel mai mult cu tinerii.
Ne văd dispuși să luptăm pentru libertate în Vietnam,
dar refuzând să luptăm cu o sutime din banii sau forța,
sau efortul de a asigura libertatea în Mississippi, Alabama,
sau în ghetouri.
Am citit un editorial foarte bine scris.
Tinerii din prezent fac eforturi disperate de a găsi o metodă palpabilă de revoltă.
Revolta lor e aproape complet negativă.
E ceva zadarnic, contra închisorii de catifea a bogăției,
a conformismului și izolării.
O SĂ PLEC CÂND PLEACĂ LYNDA BIRD
Simplul fapt de a fi în locuri strategice le asigură multă publicitate,
acum, când televiziunea prezintă toate evenimentele importante.
Ei cred că fac ceva când sunt remarcați de aparatele de filmat.
Mulți tineri confundă asta cu acțiunea.
Luni, 9 octombrie.
Călătoria mea în lumea academică.
Pe la ora 15:00, am ajuns la New Haven.
Era o mulțime de protestatari cu pancarte pe care scria:
„Nu mai amenajați Vietnamul de Nord”
și afișau poze ale unor oameni care ar fi fost arși de napalm.
Am coborât din mașină.
O lentoare calculată. M-am dus să mă întâlnesc cu dr. Brewster.
Curând, mi-am dat seama că prezența mea aici
e o povară pentru el.
S-a purtat impecabil.
Dar simt că și-ar fi dorit să nu aibă parte de ea.
Poate o mare societate democratică să genereze energia necesară construirii
unor proiecte de ordine și frumusețe?
Cred că vom afla răspunsul în următoarele două decenii.
Vă mulțumesc.
Niciodată nu m-am bucurat mai mult să închei un discurs.
În drum spre ieșire, am dat mâna cu toată lumea.
Niciun agent secret n-a fost mai fericit decât mine că seara e pe sfârșite.
A fost o lecție pentru mine. Nu trebuie să stau la Casa Albă, să mă izolez.
Vreau să știu ce se întâmplă, chiar dacă să știu înseamnă să sufăr.
LBJ E RĂU
Un grup de patru persoane a ieșit
azi de la Casa Albă și s-a plimbat pe peluza de sud.
Cpt. Charles Robb, din infanteria marină, viitoarea lui soție și viitorii lui socri.
La Casa Albă va avea loc o nuntă,
apoi ginerele președintelui va pleca pe front, în Vietnam.
Nunta Lyndei, sâmbătă, 9 decembrie.
Ceremonia a început la timp.
Cum ai descrie mireasa?
Ca o regină, fericită, frumoasă din cale afară, însuflețindu-i pe toți cei de față.
Oricât de frumoasă era, la el m-am uitat tot timpul, un amestec de liniște
și de rămas-bun în privirea lui, părul lui era mai alb decât văzusem vreodată
și eram plină de tandrețe pentru el.
N-am mai văzut o ceremonie atât de frumoasă.
Rochia de mireasă a Lyndei a fost la nivelul tuturor așteptărilor.
Sper să apuc să văd o nepoată purtând-o,
și sunt sigură că și atunci va fi la fel de frumoasă.
Sâmbătă, 13 ianuarie.
Și ne-am întors la ceea ce părea a fi Anul Nou,
începutul celui mai greu an, cu marea noastră problemă tot nerezolvată.
Ne-am dus acasă la Luci și l-am văzut pe Lyn, tot numai un zâmbet,
cu toată infecția la ureche,
absolut încântat să-și vadă bunicul.
Lyndon petrece mai mult timp cu el decât a petrecut cu copiii noștri.
A spus: „Vreau să fiu bunic cu normă întreagă.”
A fost și amuzant, și emoționant.
Miercuri, 17 ianuarie.
Ziua discursului despre starea națiunii.
Lyndon i-a cerut lui George să-i conceapă o declarație
prin care să anunțe că nu va candida.
Versiunea mea, pe care mi-o ceruse Lyndon, era neconvingătoare.
Dacă ar trebui să spunem vreodată ceva
cu cuvinte care au aripi și foc, asta e.
Am păstrat declarația pe care am scris-o în 1964,
când Lyndon trebuia să se ducă la Atlantic City
și nu voia să meargă, în sertarul din dreapta al secreterului din dormitor.
Am scos-o și am recitit ce am scris atunci.
Sună mai bine acum.
Lyndon a pus declarația scrisă de George în buzunarul de la piept.
Nu trebuia să apară în textul discursului despre starea națiunii.
Dacă reușea, venea la sfârșit, începând cu un rând cam așa
„Iar acum vreau să vă vorbesc despre o chestiune personală.”
Se uită de la unul la altul,
așteptând un răspuns, un sfat, o previziune.
M-a întrebat: „Ce zici?
Ce să fac?”
M-am uitat la el cu un sentiment de deznădejde și i-am zis:
„Luci speră să nu candidezi.
Are nevoie de tine, pentru ea și Lyn, ca să fim toți împreună.
Lynda speră că vei candida.
Pentru că soțul ei pleacă la război, iar ea crede că sunt șanse mai mari
să se întoarcă viu, și totul să fie aranjat, dacă ești președinte.
Nu știu, am mai spus-o.
Nu-ți pot spune ce să faci.”
Dle președinte al Camerei, președintele Statelor Unite.
Îmi doresc din tot sufletul ca sumele necesare
construirii și protejării puterii noastre să fie dedicate programelor de pace.
Dar până când condițiile pe plan mondial o vor permite, iar pacea va fi asigurată,
cei mai bravi fii ai Americii care poartă uniforma acestei țări trebuie să continue.
La un moment dat, s-a stricat prompterul.
Îl vedeam răsfoind trei sau patru pagini din textul
din fața lui, în timp ce interpola.
Pe măsură ce ne apropiam de final, stăteam tot mai încordată.
O să bage mâna în buzunar?
Aș vrea să facă asta?
M-aș simți ușurată dacă ar face-o sau nu?
Putem atinge aceste obiective?
Bineînțeles.
Mulțumesc și noapte bună!
N-a băgat mâna în buzunar după ciorna care știam că e acolo.
Joi, 18 ianuarie.
M-am uitat pe lista invitatelor la primul prânz al Femeilor în Acțiune. Tema era
„Criminalitatea urbană”.
Câteva invitate întârziaseră, iar angajații le-au poftit
să-mi vorbească, printre ele fiind și Eartha Kitt.
Lucrez cu copii din cartiere sărace, așa că am fost invitată la acest prânz.
Nu voiam să merg,
dar m-au tot sunat de la Casa Albă, spunând
că dna Johnson vrea neapărat să vin.
„Criminalitatea e o temă sumbră pentru o întâlnire atât de plăcută,
dar cred că toată lumea e din ce în ce mai hotărâtă
s-o înfrunte. ”
Apoi, a intrat președintele Johnson.
Și-a pus cotul pe pupitrul care apăruse de nicăieri.
Dra Eartha Kitt, așezată la o masă aproape de podium,
s-a ridicat și a spus:
Dle președinte, ați întrebat despre delincvența din Statele Unite,
lucru care ne interesează pe toți, și de aceea suntem azi aici.
Dar ce facem cu părinții delincvenți?
Părinții care trebuie să meargă la lucru, de exemplu,
și nu pot sta cu copiii lor cât ar trebui.
Cred că asta e principala noastră problemă.
Lyndon a făcut o pauză, dar, din fericire, avea răspunsul.
E o întrebare bună pe care trebuie să v-o puneți toate
și să-mi spuneți ce părere aveți.
S-a așezat, și-a stins țigara, și-a aranjat părul,
iar din acel moment m-am uitat la ea, așteptând ceva, deși nu știam ce.
Fuma.
I-am rugat pe invitați să comenteze și să discute.
Am văzut mâna drei Kitt ridicându-se și am știut că trebuie să ajung la ea.
Nu știam la ce să mă aștept, doar că nu avea să fie de bine.
S-a ridicat și a început să vorbească rapid, cu pasiune, începând cu supărarea
produsă de faptul că asistența socială e așa slabă.
Apoi, într-un crescendo, a ajuns la adevărata ei problemă,
denunțarea războiului din Vietnam.
A făcut un pas spre mine și m-a privit în ochi.
E o actriță bună. Mi-a spus:
„Dnă Johnson, sunteți și dv. mamă,
deși aveți fete, nu băieți.
Sunt mamă și știu cum e să ai un copil.
Fac un copil și apoi îl trimiteți la război.
Nu-i de mirare că puștii se revoltă și fumează iarbă.”
Dra Kitt s-a oprit să respire, într-o tăcere împietrită.
O femeie din dreapta mea mi-a spus: „Mulțumesc, Eartha,
pentru ce ai spus.
Și noi simțim la fel, dar, din păcate, 75%
dintre soții femeilor de aici lucrează pentru președintele Johnson.”
Mi-am păstrat calmul și mi-am luat rămas-bun de la toți invitații.
Azi, au avut loc din nou proteste în fața Casei Albe,
după ce au dat o lovitură răsunătoare înăuntru.
Aceste femei protestează în sprijinul Earthei Kitt,
a cărei izbucnire de ieri, la Casa Albă,
împotriva războiului, a impozitelor și alienării tinerilor, a atras atenția,
rivalizând cu reacțiile standard la discursul despre starea națiunii.
Dra Kitt a reușit acolo unde protestatarii și adversarii politici au eșuat
și și-a exprimat dezacordul în fața familiei prezidențiale.
Comuniștii lansaseră o puternică ofensivă de Anul Nou la sfârșitul lunii ianuarie.
Președintele sud-vietnamez Thieu a declarat legea marțială.
Cine a câștigat și cine a pierdut în marea ofensivă Tet împotriva orașelor?
Nu sunt sigur.
Vietcongul n-a câștigat prin KO, dar nici noi.
Arbitrii istoriei ar putea spune că a fost remiză.
Acum, pare mai sigur ca oricând că experiența sângeroasă din Vietnam
se va sfârși într-un impas.
Cu fiecare escaladare a conflictului, lumea se apropie de un uriaș dezastru.
Acestui reporter îi este tot mai clar că singura cale rațională de ieșire
va fi să negocieze nu ca victime, ci ca oameni de onoare
care și-au respectat promisiunea
de a apăra democrația și au făcut tot ce au putut.
Sunt Walter Cronkite. Noapte bună!
SENATORUL ROBERT F. KENNEDY
Îmi anunț astăzi candidatura la președinția Statelor Unite.
Nu candidez la președinție doar ca să mă opun cuiva,
ci ca să propun o nouă politică.
Candidez pentru că sunt convins că țara se află pe un drum periculos
și pentru că am convingeri clare în legătură cu ceea ce trebuie făcut
și simt că sunt obligat să fac tot ce pot.
Decizia mea nu reflectă o animozitate
sau lipsă de respect față de președintele Johnson.
Trebuie să îmi înregistrez candidatura în alegerile primare din California.
Dle președinte, cum e afectat comandantul suprem, ca să zic așa,
de faptul că ginerele său pleacă la război?
Cred că vă bucurați că aveți un ginere
care a fost instruit câțiva ani într-un grup de elită precum infanteria marină,
care e pregătit să apere interesele țării sale.
Am aceeași părere despre infanteria marină
și despre băieții din celelalte arme.
Duminică, 31 martie.
Lynda venea cu un zbor de noapte din California,
după ce și-a luat rămas-bun de la Chuck cu o seară înainte.
Arăta ca o fantomă.
Mi-a zis: „Mamă, au fost groaznici.
S-au tot îmbrâncit ca să ajungă la noi.”
Se referea la presă.
Căpitane, cât de repede veți intra în luptă?
Erau multe alte soții acolo, luându-și rămas-bun de la soții lor.
Am dus-o în camera ei și s-a culcat.
Când am intrat în camera lui Lyndon, plângea.
E prima dată de la moartea dnei Johnson când îl văd plângând.
Dar n-a avut timp să plângă.
La ora 21:00, trebuia să țină discursul despre război.
Nu văd unde e punctul.
Trebuie să continui,
nu putem schimba nimic.
O mare parte din ziua de sâmbătă am lucrat la el.
Eram optimistă în privința schimbărilor.
A venit Lyndon.
M-am dus la el și i-am spus încet: „Ritm și dramatism.”
Și nu știam care va fi sfârșitul.
Bună seara, dragi concetățeni!
În această seară, vreau să vă vorbesc despre pace în Vietnam și Asia de Sud-Est.
A ținut discursul în mod magistral, mai bine ca oricând.
Cu fiii Americii pe câmpul de luptă, departe.
Cu speranțele noastre de pace și ale lumii în joc, zi de zi,
nu cred...
că ar trebui să dedic o oră sau o zi din timpul meu
oricărei cauze partizane personale sau oricărei alte îndatoriri în afară
de incredibilele îndatoriri ale acestei funcții,
președinția țării voastre.
În consecință, nu voi cere
și nu voi accepta
nominalizarea din partea partidului meu pentru încă un mandat de președinte.
Vă mulțumesc pentru atenție, noapte bună și Dumnezeu să vă aibă în pază!
În sfârșit, decizia a fost luată și declarată.
Și pe cât de bine se poate ști, știam ce ne rezervă viitorul.
M-am ridicat în picioare, m-am dus la el, l-am îmbrățișat și l-am sărutat.
A fost un gest nobil.
Și aproape la fel de dramatic ca accederea noastră în această funcție.
Deși adevăratul final va avea loc abia peste nouă luni.
Joi, 4 aprilie.
L-am întrebat pe Lyndon despre întâlnirea cu Kennedy.
Mi-a spus că a venit însoțit de Sorensen și că voiau ca Lyndon
să-i susțină.
Bobby a spus că vrea să-și mențină poziția de unificare a țării,
dar că se simte liber să-și exprime sentimentele cum crede de cuviință.
Lyndon a spus că n-a mai văzut o asemenea aroganță.
Apoi, am coborât cu Liz, să lucrăm la planul călătoriei în Texas.
Rareori am așteptat cu atâta nerăbdare o călătorie.
Îmi place să le arăt străinilor țara noastră și casa noastră.
Trecuse ceva timp de când dl Per îmi aranja părul,
iar Lynda Bird stătea la televizor, când a venit în fugă în camera mea.
„Mamă, dr. King a fost împușcat!”
Din acel moment, seara a căpătat accente de coșmar.
Am o veste foarte tristă pentru voi toți.
Martin Luther King a fost împușcat mortal în seara asta.
În timp ce noi eram tăcuți, televizorul urla nonstop.
Țara n-a mai fost atât de șocată
de la asasinarea președintelui Kennedy.
Toți au început să se gândească la ce va însemna asta.
La violențe rasiale în țara noastră,
la efortul atâtor oameni de a încerca să ne unească.
Îi rog pe cetățeni să respingă violența oarbă
căreia i-a căzut victimă dr. King, care era adeptul nonviolenței.
Mă rog ca familia lui să găsească alinare în amintirea a tot ce a încercat să facă
pentru țara pe care a iubit-o atât.
Vineri, 5 aprilie, m-am trezit devreme.
Probabil, pentru nimeni din oraș n-a fost o noapte liniștită.
M-am dus în camera lui Lyndon să beau o cafea.
Era ferm convins că ar trebui să plec.
M-a sunat Liz și i-am spus că rămâne cum am stabilit.
Ne-am dat seama că va fi nevoie de niște schimbări în discursuri.
Lumea se schimbase peste noapte.
M-am întâlnit cu toți corespondenții străini,
Treizeci și opt din 13 țări europene.
Am avut un sentiment de nesiguranță, se simțea încordarea.
De îndată ce am decolat, am intrat în sistemul PA
și am spus, cu o voce calmă și serioasă:
„Mergem cu inima împovărată azi,
din cauza tragediei morții dr. King.”
Apoi, am lăsat totul în urmă și am schimbat tonul.
Le-am urat bun-venit într-o călătorie în acea parte a țării care mi-e familiară.
Când America Albă l-a omorât pe dr. King aseară,
a deschis ochii tuturor negrilor din țară.
Când America Albă l-a omorât pe dr. King aseară, ne-a declarat război.
Am vorbit la Washington, cu Lynda.
Casa Albă e ca o fortăreață
din care nu iese și în care nu intră nimeni.
Washington, Chicago, Detroit, Boston, New York.
Sunt doar câteva orașe în care negrii îndurerați
în urma uciderii dr. King, probabil de către un alb,
s-au manifestat prin distrugeri violente.
- Dle președinte? - Da, Dick.
Avem probleme, avem nevoie de ajutor.
Situația începe să scape de sub control în diverse locuri.
E o parte nefericită a confruntării.
Moartea tragică a acestui mare om
a făcut ca revoltele să se intensifice.
Președintele Johnson a făcut câteva lucruri fără precedent
în direcția egalității între oameni și e profund afectat
de ceea ce consideră a fi critici nejustificate.
În mai puțin de patru ani,
a semnat trei legi privind drepturile civice.
A numit negri la Curtea Supremă
și în guvern, pentru prima dată în istorie.
Și a numit un negru primar al Washingtonului.
Dar, în ciuda eforturilor sale, a lipsit ceva.
N-a reușit să împiedice dezbinarea între rase.
- Îl vrem pe Kennedy! Îl vrem pe Kennedy! - Mulțumesc mult.
- Îl vrem pe Kennedy! - Mulțumesc mult.
Cred că putem conlucra, la urma urmei.
Ceea ce s-a întâmplat în SUA în ultimii trei ani...
Prăpastia între negri și albi, între săraci
și bogați, și războiul din Vietnam.
Putem începe să conlucrăm. Suntem o țară măreață,
egoistă și plină de compasiune.
Intenționez să mă bazez pe asta
în următoarele luni.
Vă mulțumesc tuturor, iar acum urmează Chicago, haideți să câștigăm!
Miercuri, 5 iunie.
Fusese o noapte scurtă.
Telefonul m-a trezit dintr-un somn adânc.
Lyndon l-a întrebat: „Vii aici?”
Stătea rezemat de pernele din camera lui,
arătând de parcă nu dormise niciodată,
iar toate televizoarele erau pornite.
Mi-am dat seama imediat că se întâmplă ceva.
Nu știu când am auzit prima oară, de la televizor sau de la Lyndon.
Senatorul Kennedy fusese împușcat.
Totul părea ireal.
Nu se poate.
Ai visat.
Se mai întâmplase.
Sărbătorea victoria în alegerile primare din California.
Totul se petrecuse sub ochii unei camere de televiziune.
Avem nevoie de un doctor.
Ce s-a întâmplat aici?
S-a spus că a fost împușcat.
Chipurile de la televizor își tot repetau povestea hidoasă.
Senatorul urma să fie operat pe creier.
S-a stabilit că glonțul se oprise undeva în spatele urechii.
Toată ziua, am auzit aceste cuvinte, la nesfârșit.
Reacțiile oamenilor.
Ce se întâmplă cu țara noastră?
Ce se întâmplă cu noi?
Suntem o societate bolnavă?
Trebuie să fac un anunț.
SECRETARUL DE PRESĂ AL LUI ROBERT KENNEDY
Senatorul Robert Francis Kennedy
a murit azi, la ora 01:44.
6 iunie 1968.
Sâmbătă, 8 iunie, a fost pentru mine o zi complet ruptă de normalitate,
o capsulă a timpului suspendată în irealitate,
înmormântarea senatorului Bobby Kennedy.
Va rămâne în istorie ca un om bun,
care a încercat să îndrepte răul,
care a încercat să aline suferința, care a încercat să oprească războiul.
Un prelat catolic s-a apropiat
pentru a-i spune lui Lyndon că ar trebui să plece primul.
Apoi, am trecut prin dreapta, pe lângă primul rând,
unde stătea familia Kennedy, și ne-am oprit să vorbim mai întâi
cu Ethel, al cărei chip era frumos, trist și calm.
I-a spus lui Lyndon, foarte simplu: „Ești foarte amabil.”
Apoi, m-am trezit în fața dnei Jacqueline Kennedy.
I-am vorbit și am întins mâna.
M-a privit de la mare distanță, ca și cum aș fi fost o nălucă.
Am simțit o ostilitate extremă.
Oare pentru că eram în viață?
În cele din urmă, fără să clipească, a întins mâna foarte ușor.
I-am strâns-o murmurând niște cuvinte de compasiune și am plecat repede.
A fost oarecum șocant.
Nu mai luasem legătura cu ea înainte.
Ne-am întors la Casa Albă la ora 23:00.
A doua zi urma să fie zi de doliu, conform deciziei lui Lyndon.
Iar luni urma s-o luăm cu toții de la capăt.
Marți, 27 august, Lyndon împlinește 60 de ani.
Discutaseră să meargă la convenție,
să țină un discurs de rămas-bun.
Când convenția a început luni,
șansele noastre de a ajunge acolo păreau aproape nule.
Partidul Internațional al Tineretului, Yippies cum își spun ei,
a protestat la Chicago contra războiului, sărăciei, rasismului.
Aceasta ar putea fi ultima convenție politică tradițională.
Ar putea fi sfârșitul Partidului Democrat cum îl știm de pe vremea lui Roosevelt.
Lumea trece prin multe frământări peste tot în jurul nostru.
Partidul nostru, țara noastră, întreaga lume.
Mergem mai departe, în acest an ciudat.
Personal, e un an fericit în cercul restrâns al familiei noastre.
Suntem mândri de ceea ce face fiecare dintre noi.
Ce ciudat ar putea suna asta din partea cuiva din afară care se uită la noi.
Lynda ne lasă să-i citim scrisorile de la Chuck.
Ține la viața ei personală.
Tresare când tatăl ei îl citează.
Lyndon merge mai departe,
muncind mult zi de zi la lucrurile asupra cărora are control.
Uneori, cred că cel mai mare curaj e să te scoli dimineața
și să-ți vezi de treabă.
Asta îmi place la el, nu se mai oprește.
Ultima dintre cele trei întruniri anuale ale comisiei pentru amenajare
înseamnă mai mult decât orice eveniment monden.
A fost una dintre cele mai importante zile din viața mea.
Am ieșit pe poarta de sud-vest, iar apoi una dintre bucuriile mele
a fost marea de azalee plantate în toamna lui 1965
de-a lungul Pennsylvaniei Avenue.
O intrare importantă în oraș, un nou impuls
pentru o zonă de afaceri în declin.
De când s-a format comisia pentru un Capitoliu mai frumos,
acum trei ani, ne-am ocupat în mod special
de amenajarea împrejurimilor școlilor publice din oraș.
Copiii vor reacționa pozitiv
la îmbunătățiri pe care le pot vedea, atinge și la care pot lua parte.
Moștenirea ei ca primă-doamnă nu are ca scop amenajarea în sine,
ci comunicarea, dorința de a identifica o ființă omenească
cu mediul său înconjurător.
După cum știți, preocuparea mea se manifestă
printr-un efort numit amenajare.
Cred că știți și ce se află în spatele acest cuvânt nepotrivit.
Pentru mine, amenajarea nu e doar o chestiune de ordin estetic.
Pentru mine, descrie efortul de a aduce armonie
între natură și lumea creată de om.
Aceasta începe cu copaci, flori și peisagistică.
A fost una dintre cele mai frumoase primăveri
din istoria Washingtonului.
A fost și una dintre cele mai impresionante și mai grave.
Acest lucru subliniază nevoia urgentă de a îmbunătăți mediul pentru toți oamenii.
Luni, 20 ianuarie.
20 IANUARIE 1969
M-am trezit devreme, ca în copilărie,
când trebuia să merg la bâlci și nu voiam să ratez nimic.
A apărut mașina neagră, iar din ea a coborât președintele ales,
urmat de Pat, într-o ținută superbă, de culoare roșie.
Și apoi, chestia amuzantă cu cine intră primul,
înainte s-o iau pe Pat de braț și s-o întreb: „Intrăm?”
Am încercat să rețin totul, dar nu-mi amintesc sigur.
Cred că atunci când a intrat Lyndon, au cântat imnul președintelui.
Era foarte înalt, chipeș și impresionant,
dar și foarte relaxat, după cum mi s-a părut.
Și, în sfârșit, noul președinte al țării.
Acele ceasului ne-au dat ghes.
Am survolat Washingtonul și am aterizat la Andrews. Era o mulțime de oameni
de-a lungul gardului și în jurul avionului prezidențial.
Am urcat treptele, Lyndon cu credincioasa sa prietenă, Lyn.
Ne-am oprit pe ultima treaptă și am făcut cu mâna în semn de rămas-bun.
A fost un zbor liniștit, iar pe la 17:30 am ajuns la Bergstrom.
În bază, era o pancartă mare pe care scria:
„Bun-venit acasă dlui președinte și familiei!”
BUN-VENIT ACASĂ!
FAMILIEI
Puțin după ora 21, m-am dus la culcare, cu un vers răsunându-mi în minte.
Cred că e din „Poezii de dragoste din India”.
„Sărbătoresc eliberarea mea fericită, corturile tăcerii și tabăra păcii.”
Dar pentru mine nu e cel mai potrivit vers,
pentru că mi-a plăcut aproape fiecare zi din acești cinci ani.
Un vers mai bun de mers la culcare era scris pe una dintre pancartele de azi:
„LBJ, ai fost bun pentru SUA.”
La patru ani și două zile după încheierea mandatului,
Lyndon Johnson a murit în urma unui infarct.
Avea 64 de ani.
Lady Bird a mai trăit 34 de ani.
Nu pot ține pasul cu tine, asta e clar. Poate vine cineva cu care pot ține pasul.
Cu ajutorul lui Lady Bird, președintele Johnson a promulgat 300 de legi
care au legătură cu mediul.
Vedeți copăceii ăștia? Acela, acela și acela.
Sunt chiparoși.
Lady Bird rămâne o susținătoare înfocată a problemelor de mediu.
Succesul ei în acțiunea de sensibilizare a opiniei publice a stat la baza
creării de președintele Nixon, în 1970, a Agenției de Protecție a Mediului.
Bine ai revenit, Lady Bird! Mă bucur că ești acasă.
Mulțumesc, domnule.
La 75 de ani, a devenit prima primă-doamnă și a doua femeie
care a primit Medalia de Aur a Congresului.
În 1993, Lady Bird a autorizat publicarea a 850 de ore de înregistrări secrete
ale lui LBJ, inclusiv apeluri telefonice care ofereau informații despre lupta
pentru drepturi civice, războiul din Vietnam și lupta lui LBJ cu depresia.
De asemenea, a autorizat publicarea propriilor înregistrări
însă numai după moartea ei.
Pe Michelle o interesa cel mai mult o anumită înregistrare
în care Lady Bird îl critică pe președintele Johnson.
Unele lucruri nu se schimbă.
Nici după 15 ani.
A fost „Nini” pentru cei șapte nepoți și numeroșii strănepoți.
Claudia „Lady Bird” Johnson a murit pe 11 iulie 2007.
Avea 94 de ani.
PRIMA-DOAMNĂ
Subtitrarea: Bogdan Papadopol