22. NOVEMBER 1963
Fredag 22. november.
Alt begynte så vakkert.
VELKOMMEN TIL FT WORH
Etter et duskregn om morgenen
var solen lys og vakker.
Vi var på vei til Dallas.
Vi har en strålende sol over oss,
og presidenten vil ri i det åpne.
Hjulene er nede,
og presidenten og Mrs. Kennedy har ankommet Dallas Love-Field.
Med presidenten på disse flyvningene,
visepresident og Mrs. Johnson...
I den første bilen, president og Mrs. Kennedy,
og så en Secret Service-bil, og så vår bil.
Gatene var fulle av folk,
mange barn, alle smilte.
Vi rundet en sving på vei ned en bakke.
Plutselig hørte vi et skarpt,
høylytt skudd.
Et skudd og så to til.
Jeg hørte over radiosystemet: "La oss komme oss vekk herfra."
Og mannen som var med oss, fløy over forsetet,
rett på Lyndon og kastet ham i gulvet,
og sa: "Kom deg ned."
Bilene akselererte raskere og raskere.
Jeg så meg over skulderen en siste gang,
så en bunt av noe rosa,
akkurat som en drivblomst,
som lå i baksetet.
Det var Mrs. Kennedy som lå over presidentens kropp.
PARKLAND SYKEHUS TIL VENSTRE
De førte oss inn i et stille rom.
Det var fra Kenny O'Donnell
at jeg først hørte ordene:
"Presidenten er død."
PASIENTREGISTRERING KENNEDY JOHN F
Mr. Kilduff sa til Lyndon: "Mr. president."
Jeg så opp på en bygning,
og det var allerede et flagg på halv stang.
Det var da tyngden av det slo meg.
Situasjonsrommet, dette er Wayside. Hører du meg? Over.
Vi venter på innsvergelsen ved flyet.
Vi har dette fra Washington.
Det var en TV på, kommentatoren sa:
"Lyndon Johnson, nå USAs president."
Det er ingen tvil om at presidenten er død.
Da hadde Mrs. Kennedy ankommet, og kisten.
Mrs. Kennedys kjole var full av blodflekker.
Ektemannens blod.
Jeg spurte om jeg ikke kunne få noen til å hjelpe henne å skifte,
og hun sa: "Å nei, jeg vil at de skal se hva de har gjort med Jack."
Og der, i det veldig trange rommet i flyet,
med Jackie til venstre,
veldig fattet, tok Lyndon embetseden.
Jeg prøvde å uttrykke noe av det vi følte.
Jeg sa: "Å, Mrs. Kennedy,
vi ville aldri bli visepresident,
og nå, kjære Gud, har det kommet til dette."
Jeg ville gitt alt for å hjelpe henne.
Dette er en trist tid for alle.
Jeg vet at verden deler sorgen
som Mrs. Kennedy og hennes familie bærer på.
Jeg skal gjøre mitt beste...
...det er alt jeg kan gjøre.
Jeg ber om hjelp og tanker.
Det var som å gå ut på scenen for en rolle jeg aldri hadde øvd på.
Det kan virke utrolig,
men jeg ville være i en unik posisjon,
som kona til USAs president.
Og bare jeg ville se hendelsene utfolde seg
fra det bestemte punktet.
Liz Carpenter sa: "Du burde ta opp dette."
Hun ga meg sønnens lille båndopptaker.
Og så, det første ganske stille øyeblikket,
to eller tre dager etter den 22. November,
begynte jeg å skrive dagbok.
Det var for viktig
til ikke å dele det.
Og det var utrolig.
I president Johnsons hjem i Washington i Spring Valley
poserte nasjonens førstefamilie for portrettene sine.
De blir fotografert i hjemmet, der de skal bli
til Mrs. Kennedy kan flytte fra Det hvite hus.
Førstedamen,
og ved siden av presidenten står Lynda Bird, 19,
og Luci Baines, 16.
Det kan nevnes at hele familien har initialene LBJ.
CLAUDIA "LADY BIRD" JOHNSON SKREV NED SIN TID I DET HVITE HUS.
123 TIMER MED OPPTAK SOM AVSLØRER HENNES ROLLE
I JOHNSONS PRESIDENTSKAP.
OPPTAKENE HAR SJELDEN BLITT HØRT.
Tirsdag 26. november.
Jeg dro for å treffe Mrs. Kennedy for å diskutere rengjøringsdetaljene
som enhver kvinne som skal flytte ut
ville diskutert med enhver kvinne som skal flytte inn.
Hun sa at hun ville be meg om en tjeneste.
Hun ville la Carolines skole
fortsette i tredje etasje.
Og det var det letteste å si ja til.
Hun sa mange ting, som at jeg ikke skulle være redd for huset.
Du blir lykkelig her.
Hun gjentok det igjen og igjen, som om hun prøvde å berolige meg.
Etter at jeg flyttet inn i Det hvite hus,
de første tre-fire ukene frøs jeg hele tiden.
Jeg hadde ingen appetitt og gikk ned to kilo.
Jeg går på tå og hvisker.
Det er over nå, man kan ikke fortsette med det.
Har dere følt noen glede?
Over å nå jobben vi er i?
Overhodet ikke.
Bare en følelse av hvor vanskelig dette blir
og besluttsomheten om å gjøre disse tolv månedene så gode som mulig.
President Johnson gikk i St. Johns episkopale kirke,
ba for John F. Kennedy,
og ba presten i St. Johns om å be for ham,
for Lyndon Baines Johnson,
som en snikmorders kule plutselig sendte inn i en jobb
som er den viktigste og mest krevende på jorden.
Søndag 12. januar.
En ting som har gått upåaktet hen, men som jeg har lagt merke til,
Lyndon har vært i kirken hver søndag
siden 22. november,
og noen ganger noen dager imellom.
Det ville vært en underdrivelse å si
at en mann med god fornuft
ikke vet hvor mye han trenger hjelp og trøst.
Det gjør han.
Det var rykter om at han kunne bli fjernet fra Kennedys kandidatur neste sommer.
Nå vil han nesten helt sikkert lede det valget.
Hans presidentskap, uansett hvor langt, vil ikke bli et rolig et,
hans ambisjoner og besluttsomhet slår hans beskjedenhet og tvil.
Og det er kanskje slik det burde være for mannen som har den ultimate makten.
- Hallo? - Hallo?
- Jackie? - Herr president?
Jeg elsker deg.
Så søt du er.
Jeg savner deg, og jeg tenker på deg.
Takk.
Her er en liten jente som vil hilse på deg.
- Jackie? - Lady Bird?
- Ja. - Hvordan går det?
Opp til knærne i alle slags avgjørelser
og pakker ut og så videre.
Men jeg håper barna er glade og lykkelige
og at du får hvilt deg litt.
Du er så snill, Lady Bird. Du er så omtenksom som tenker på meg.
Ikke i det hele tatt. Jeg må bare komme meg på jobb og lære mye.
Lyndon vil si et ord til. Og masse kjærlighet til deg.
Å, samme til deg. Ha det.
Lørdag 7. mars.
Jeg har en kort uttalelse om økonomien.
Jeg er veldig fornøyd med den tidlige reaksjonen på skattekuttet.
Det virkelig høye punktet på dagen var Lyndons pressekonferanse på TV.
Etter at det var over, ringte jeg Lyndon
for å fortelle ham hvor bra jeg syntes han hadde gjort det.
Vil du høre på kritikken min i ett minutt?
- Eller i kveld? - Ja, frue. Jeg vil høre det nå.
Under uttalelsen var du litt andpusten,
og du så for mye ned.
Når du skal ha en forberedt tekst,
må du ha muligheten til å studere den litt mer
og lese den med litt mer overbevisning og interesse.
Problemet er at de kritiserer deg for å bruke så lang tid.
De vil bruke alt på spørsmål.
Spørsmålene deres gir ingen nyheter,
om du ikke gir dem nyheter, får du et helvete.
Generelt var det en god B+.
Hva synes du om det?
Jeg tenkte jeg var mye bedre enn sist uke.
Uansett, jeg følte meg trygg.
Som om du hadde kommet deg over en kneik psykologisk og på andre måter.
Det blir interessant å høre alle andres reaksjoner.
Da du gikk på college,
trente du til å bli ekspert på flere felt.
Du utdannet deg til lærer, journalist, sekretær.
Hvorfor trente du til alt det?
Var det usikkerhet? Eller bare et bredt spekter av interesse?
Jeg trodde at å være journalist, basert på de jeg kjente...
...plasserte deg på frontlinjen,
på steder som var spennende.
En student fra en liten by i Øst-Texas,
alle verdens dører åpnet seg plutselig for meg.
CLAUDIA TAYLOR HISTORIESKRIVING.
Jeg hadde mange oppdrag, men jeg foretrakk historiene,
for jeg fikk møte interessante personer.
Jeg visste at jeg måtte finne en måte å tjene til livets opphold på,
selv om jeg alltid trodde jeg ville gifte meg, bare antok at jeg ville.
Han gikk hardt ut,
og han var veldig direkte og dynamisk.
Og jeg tror at før dagen var over,
fridde han til meg, og jeg trodde han var gal.
Det tar vel lenger tid å bekrefte en dom
som skal vare livet ut.
Jeg ble opprømt.
Jeg ante ikke hva som skulle skje,
men jeg visste det ville være viktig.
Snakker presidenten om
verdensproblemer med deg?
Diskuterer han det som tynger ham?
Jeg tror han gir meg...
...uvurderlig respekt for å tro at jeg har god dømmekraft,
og han liker å høre hva jeg har å si.
Og det er godt å ha én person
som du kan ha en total...
...fullstendig frihet i det du snakker om.
Søndag, 22. mars.
Lyndon tok telefonen
og ringte opp en herlig gjeng middagsgjester.
De snakket om Vietnam.
For to uker siden besøkte McNamara landet.
Min regjeringsposisjon er klar,
vi støtter Sør-Vietnams folk fullt ut.
Det er skremmende å høre McNamara
snakke om hvor dedikerte motstandssoldatene er her.
De har visst intensiv trening og ideer
som mangler på vår side.
Jeg så irritasjonen og frynsete nerver
som jeg husker fra den vanskeligste delen av tiden som majoritetsleder.
Dette er mitt problem.
Dette er det jeg må løse.
At jeg kan være taktfull nok,
og noen ganger til og med bety nok,
til å få Lyndon hjem til et rimelig tidspunkt,
og ta med seg arbeidskomponentene
og gjøre det her i en mer avslappet atmosfære.
Jeg jobbet litt mer,
og så krøllet jeg meg sammen i sengen for det mest luksuriøse av alt,
et glass vin og "Gunsmoke",
min største last.
Alt dette beviser vel bare
at man kan leve med en katastrofe hengende over seg.
Onsdag 8. april.
Washingtons farvel til en av USAs store helter,
general Douglas MacArthur.
Vi stilte oss opp på en høytidelig rekke.
Lyndon var til høyre for meg,
og til venstre sto justisministeren.
Han så solbrun ut, sunnere, mer avslappet
enn jeg hadde sett ham.
Og da kisten kom, drapert med flagg,
følte jeg et ekko fra novemberdagene
og president Kennedys begravelse.
Han sa: "Du gjør en fantastisk jobb."
"Alle sier det."
Og så, etter en merkbar pause,
nesten som med en kraftanstrengelse, sa han:
"Og det gjør mannen din også."
Jeg respekterer Bobby på mange måter, jeg beundrer ham.
Men jeg føler en merkelig uro rundt ham
som jeg ikke følte rundt broren hans.
Jeg aner ikke hva som foregår i hodet hans.
I talen om rikets tilstand
oppfordret presidenten til et angrep på fattigdom.
Skal du fokusere på det?
Jeg tror, Nancy, at spørsmålet som lurer
først og fremst i alles hode
er bevaringen av fred,
og helheten, det totale bildet på fattigdom,
det svarte punktet i landet vårt, det er også veldig viktig for meg.
Planlegger du å drive valgkamp med ham i månedene som kommer?
Ja, Nancy, jeg vil være til stede uansett hva han gjør.
Fredag 24. april.
Vi fløy med helikopter til Kentucky.
Vi landet på en eng i nærheten av Inez.
Dette er området der gullgraving en gang var konge.
Det har blitt en syk industri.
Ingenting har kommet for å erstatte det.
Vi ankom hjemmet til Tom Fletcher-familien,
og jeg spurte Lyndon
om å holde fotografene unna så mye som mulig.
Dette kan ikke være et sideshow for disse folkene.
Lyndon krøket seg ned på verandaen
med Mr. Fletcher for en prat.
De snakket om å holde barna på skolen,
og at han levde på 400 dollar i året med åtte barn.
Jeg forventer at dietten er begrenset,
og nok av det kan være grunnen
til at Mrs. Fletcher ser så falmet og motløs ut,
og hvorfor det ikke var trapper opp til verandaen.
Jeg lurte på hvorfor noen ikke gikk ned
sagde av en stubbe og la den ned som et trinn.
Og så innså jeg, hvordan kunne jeg vite hvordan det var
å oppdra åtte barn på 400 dollar i året?
TO REPUBLIKANERE PEKER PÅ LADY BIRDS EIENDOM OG "FATTIGDOM".
ALABAMA LEIEBOERE: FATTIGDOM EKSISTERER PÅ JOHNSONS EIENDOM
Det fremstår for meg at Johnson-familien
burde følge den kristne formaningen,
sett huset ditt, eller husene dine, i stand
før du prøver å forkynne dette evangeliet
til melodien av et årlig program for én milliard dollar.
Hvor lenge har Johnson-familien eid gården?
I mange år, tror jeg.
Lady Bird arvet den på sin side av familien.
To republikanske kongressmenn har tatt en tur til Alabama,
dratt for å intervjue noen av leieboerne mine,
skjulte båndopptakere i koffertene sine,
har tatt bilder av husene,
og de er ganske miserable,
og de forberedt på å prøve å forhindre Lyndons fattigdomslovforslag
med en prangende, sladrete, stygg informasjon
om at Mrs. Johnson har leieboere som bor i elendighet.
Du betaler 25 prosent av avlingen til Mrs. Johnson i leie.
Ja, sir. Det stemmer.
Har du hørt om president Johnsons fattigdomsprogram?
Nei, jeg har...
Hva mener du?
Det er et program presidenten prøver å få godkjent av Kongressen for å øke
levestandarden til de fattige i dette landet.
Hva tror du dette programmet kan gjøre for å øke levestandarden
til de som bor i dette huset?
Så vidt jeg vet, tror jeg det vil hjelpe oss.
Jeg sa til Liz
at vi pleide å ha rundt 20 leieboere på hele stedet,
vi hadde nå rundt fire.
Minst én, Charlie Cutler,
har bodd her siden bestefars tid.
Uutdannet, ukyndig og i 80-årene
er det ingen steder Charlie kan dra.
Men vi må skalke lukene for en fæl storm.
Krig i Sør-Vietnam.
En stygg krig på et fjernt sted.
Vi liker ikke å tape kriger.
Det er USAs offisielle posisjon
at vi ikke trenger å tape denne.
Det er ikke engang opp til oss å vinne.
Det er noen andres krig.
Men USAs vitale interesser
og prestisjen til dette landet som en stor nasjon
ville bli alvorlig skadet om vi tapte.
Torsdag 14. mai begynte med et frontalangrep på skrivebordet mitt.
Restene av puritansk samvittighet driver meg til å lese mye av posten.
Til og med, og noen ganger spesielt, den dårlige posten.
Og da skrivebordet var ryddigere enn det har vært på lenge,
dro jeg til Huntlands.
Jeg ringte til Det hvite hus og spurte dr. Hurst
om han og Jim ville kjøre ut og snakke om Lyndons problemer.
Men jeg vet ikke
om noen av dem virkelig forstår dybden av smerten hans,
når og om, han står overfor muligheten
for å sende mange tusen
amerikanske gutter til Vietnam.
Lyndon ringte meg.
Han var ensom, jeg hørte det på stemmen hans.
Det var en trist prat, hovedsakelig om leieboerne i Alabama,
og om hans ønske om å finne en vei ut av byrden han bærer.
Jeg skrev en ni-siders analyse
om hva jeg mente situasjonen hans var.
Først, i tilfelle han bestemte seg for å bruke den,
ble det foreslått at han ikke ville stille til valg igjen.
Hvis han ikke stiller, drar vi nok tilbake til gården,
og han vil nyte landet han elsker,
og meg, Lynda og Luci mer enn vi noen gang har.
Men det ville komme en bølge av hul desillusjonering,
og: "Du skuffet oss, Lyndon",
blant de som virkelig så på ham
som den beste kandidaten i Det demokratiske parti.
Det kunne blitt perioder med depresjon
mens han så Mr. X lede landet,
og tenkte på hva han ville gjort i stedet.
Og han kunne se seg rundt etter en syndebukk,
og da vil jeg ikke være den.
Så foreslo jeg alternativet.
Stiller han til valg, blir han nok valgt til president.
I de neste fire årene vil han, jeg og barna
bli kritisert og svertet for ting vi har gjort
og ting vi aldri gjorde.
Noen ganger vil han bli frustrert over manglende evne
til å oppnå sine ambisjoner for dette landet.
Dette blir smertefullt.
Min endelige konklusjon var at jeg synes han burde stille,
og så, om tre år og ni måneder fra nå,
i februar eller mars 1968,
kunngjør at han ikke vil stille til gjenvalg.
Og da
tror jeg livets safter vil være stille nok i ham
til at han kan fullføre embetet, dra tilbake til gården
for å leve resten av livet i stillhet.
Rull 30, lyd 19.
Fortell meg om din holdning til borgerrettighetsloven
som er oppe i Kongressen og blir vurdert av Senatet?
Jeg føler at det er greit.
Men jeg føler én ting, at de burde gå videre og godkjenne det.
GREENWOOD-POLITIET
Jeg skjønner ikke hvordan
folk i USA faktisk kan si
at Amerika er de fries land
og de tapres hjem,
når svarte i Amerika har dødd
helt uten grunn.
Og faktisk prøver vi ikke å ta noe.
Vi vil bare ha en sjanse
til å være anstendige mennesker
og borgere så vi virkelig kan si
som sangen "Oh Say Can You See,
By Dawns Early Light...
...What So Proudly We Hail."
Og nå gråter jeg Amerika,
er dette de fries land og de tapres hjem?
Torsdag 2. juli.
Klokken 18.30 kom dagens store nyhet,
og kanskje årets, til å finne sted.
Kjære medborgere,
jeg er i ferd med å signere lov,
borgerrettighetsloven av 1964.
Da jeg i det stille hadde satt meg,
la jeg spesielt merke til at justisministeren satt på første rad,
og lurte på hva som foregikk i hodet hans.
Lovforslaget som broren hans hadde sponset så ivrig,
hadde satt så mye håp på,
og det hadde endelig kommet til enighet,
tror jeg, med den oppriktige, iherdige hjelpen fra Lyndon.
Jeg så justisministerens urokkelige ansikt,
og den veloverveide klappingen av hendene hans,
som ikke ville forstyrret en mygg som sov rolig i håndflaten hans.
Det var en seremoni i østrommet.
En signering av borgerrettighetsloven, komplett med TV,
med alle kongresslederne i kø bak Lyndon,
mens han signerte loven med flere penner,
kunne ingen av dem ha skrevet én eneste bokstav.
Jeg forlot østrommet med følelsen av at jeg hadde sett noe starte
i nasjonens historie,
med mye godt og mye trøbbel.
Vi vil ikke akseptere borgerrettighetsloven.
Og vi vil drive valgkamp
til den er opphevet.
Etter min mening kommer ikke dette til å stoppe de svartes demonstrasjoner.
Det vil ikke løse raseproblemer, men det vil skape spenninger.
Er du bekymret for at demokratene utnytter dette?
Etter Lyndon Johnson, USAs største bedrager,
etter å ha motsatt seg borgerrettighetsloven i årevis,
er dette den mest falske personen som har dukket opp.
Siden han var fra sør, trodde de ikke på ham.
ZEPHYR WRIGHT, JOHNSONS FAMILIEKOKK
Da jeg snakket for Johnson,
sa de at jeg var forutinntatt fordi jeg jobbet for ham.
Og jeg sa nei, da jeg snakket med ham,
visste jeg at det var for alle svarte.
Og jeg visste hva slags mann han var.
Der er Zephyr og Lynda Bird.
En ting jeg vil si om Mrs. Johnson,
hun var veldig snill med å finne fine steder å bo.
Og hvis vi ikke kunne bo der, bodde ikke hun der.
En gang stoppet vi et sted, og kvinnen sa:
"Ja, vi har et sted til deg."
Og hun sa: "Vel, jeg har disse to andre."
Hun sa: "Nei, de får jobbe her, men ikke sove her."
Og Mrs. Johnson sa: "Det er en fæl måte å være på."
Så kjørte hun sin vei.
På havet, på land og i luften,
setter USAs militære maskin opp en styrke
som kan møte enhver trussel.
Forsterkninger flyttes til strategiske steder
som del av en ny strategi i denne frustrerende krigen.
-Ja? - Mr. Bundy ringer ham på 9-0.
-Et øyeblikk. - Takk.
Bundy.
Jeg lå våken i natt og tenkte på dette.
Det bekymrer meg.
Jeg ser ikke hva vi kan få ut av det når vi har forpliktet oss.
Det er et eneste stort rot.
Det er et forferdelig rot.
Og jeg tenkte at hvis jeg hadde sendt alle barna inn dit,
hvorfor i helvete sender jeg ham ut dit?
Tirsdag 4. august var en stor dag.
Store avgjørelser formes.
Noen er helt utenfor vår kontroll.
Noen må avgjøres av mannen som står meg nærmest.
Da McGeorge Bundy gikk forbi meg i gangen, så han utrolig alvorlig ut.
Jeg spurte ham om noe som ga et illevarslende svar.
Det fikk meg til å tenke at vi kanskje hadde en liten krig foran oss.
Dette er Maddox, en av de to destroyerne som ble angrepet
mens de patruljerte internasjonalt farvann i Tonkin-gulfen nær Nord-Vietnam.
Mine medamerikanere, det er min plikt til det amerikanske folk
å rapportere at fornyede fiendtlige handlinger
mot amerikanske skip på havet
i Tonkin-gulfen
har i dag krevd at jeg
beordrer USAs militære styrker
til å handle og svare.
Selv om situasjonen er skremmende, føler jeg meg ganske stolt.
Kanskje for Truman, Eisenhower, Kennedy,
var det en lang rekke slike dager.
Åpenbart har vi overlevd dem alle til nå,
men det er en farlig vei å gå.
PRESIDENTEN 22. NOVEMBER 1968
Mr. President, det er allment trodd
blant reporterne i byen at du har sterke innvendinger
til å bli kritisert i avisene og på lufta.
Kan du gi oss dine sanne følelser om temaet?
Jeg antar at nesten alle som er menneskelige
heller vil ha godkjenning enn misnøye.
Noen har tenkt at du
jobber for lenge og hardt,
at du kan sette helsen din i fare.
Hvordan beskytter du helsen din?
Vi har lange dager,
og problemer som krever oppmerksomhet,
krever tid.
Og du har aldri så mye tid som du vil bruke
før du tar disse avgjørelsene, men du må ta avgjørelsene.
Og jeg jobber ganske raskt.
Og de første hundre dagene ble...
...fylt nesten til bristepunktet.
Jeg tror folk tar feil.
De tror jeg vil ha stor makt.
Litt kjærlighet, det er alt jeg vil ha.
Jeg tror ikke, Walter, at jeg kan fysisk og mentalt
bære ansvaret for bomben
og verden, de svarte og sørstatene,
og så videre, og så videre.
Han sa at han skulle fly opp dit neste morgen
og kunngjøre at han ikke ville stille til gjenvalg
i Atlantic City.
Og jeg sa at han absolutt ikke kunne gjøre det.
Jeg gikk rett til Mrs. Johnson.
Hun har større evner
til å snakke fornuft med ham enn noen andre.
Bird mente jeg burde dra opp dit,
for det var ikke riktig at alle skulle måtte gjette.
DEMOKRATENES LANDSMØTE
God kveld. Dette landsmøtet ved havet
har vært fullt av politiske aktiviteter i dag.
En hovedsakelig svart gruppe
utfordrer den hvite delegasjonen fra Mississippi.
Vi vil registrere oss som førsteklasses borgere.
Og hvis Freedom Democratic Party ikke sitter nå,
stiller jeg spørsmål ved Amerika.
DEMOKRATENES LANDSMØTE I 1964
I 22 lange minutter, mens kona ser på,
viser delegatene sin hengivenhet for Bobby,
og for mannen som var deres president.
Mrs. Lyndon Johnson, Luci og Lynda har nettopp ankommet.
Og der er han.
USAs president,
og USAs neste president,
Lyndon B. Johnson.
Jeg vil begynne marsjen
mot en overveldende seier for vårt parti og for vårt land.
Valgår 1964.
Det hvite hus er premien,
og det invaderes av damene.
Fire millioner flere kvinnelige velgere i landet enn menn,
og begge partiene kurtiserer kvinnelige stemmer.
Det er kvinnenes år i Washington.
Damene tar på seg tittelen og står overfor ansvaret.
Fredag 11. september
begynte planleggingen for turen sørover.
Jeg er lei av at alle oppfører seg som om sørstatene er stebarnet.
Jeg tilhører dem, og de tilhører meg.
Jeg skal si det, selv om jeg får en avvisning.
Jeg er på baksiden av Lady Bird Special.
Jeg snakker med Elizabeth Carpenter, Mrs. Johnsons pressesekretær.
Mrs. Carpenter, hva er hovedformålet med denne turen
for Mrs. Johnson?
Vel, Marlene, det er åpenbart et valg
og hun hjelper med å bære historien om denne administrasjonen
og mannens historie til åtte stater.
Ingen kjenner historien bedre enn Mrs. Johnson,
så jeg tror vi vil se seier der til høsten.
Alexandria har blitt valgt som første stopp
for en av de største kampanjedeltakerne i Amerika,
og jeg er stolt av å kunngjøre...
Og jeg er veldig stolt av å kunngjøre at jeg er mannen hennes.
TOGET BEVEGER SEG SØROVER, OG VOLDSTRUSSELEN ØKER.
SECRET SERVICE MOTTAR EN ANONYM BOMBETRUSSEL.
TIL TROSS FOR TRUSSELEN FORTSETTER LADY BIRDS TURNÉ.
VELKOMMEN TIL GOLDWATER
Tror du staten går for Goldwater?
Jeg tror hele staten
- er for Goldwater. - Blir første gang
Georgia har blitt republikansk.
Men vi klarer det denne gangen.
Demokratene har alltid kontrollert Georgia.
Så vi ville vise henne at det er noen republikanere her nå.
Kan du si meg, Mrs. Johnson, hva var forventningene dine
for denne turen, og hvordan har det gått?
Det har stort sett vært et vennlig og stort publikum,
men det har vært noen bråkmakere her og der.
Føler du at du likevel vil kunne hjelpe til med å holde sørstatene
i den demokratiske leiren til tross for dette?
Det er en stor ordre for en kvinne.
Men jeg tror vi må se på dette i perspektiv.
Det har vært noen få, absolutt, de har rett til sin mening,
men du var der, du så de tusenvis av menneskene
som heiet og strakk ut hånden for å håndhilse.
Vi vil ha Barry!
Mine venner, dette er et land med mange synspunkter,
og jeg respekterer deres rett til å uttrykke deres.
Nå er det min tur til å uttrykke min.
Takk.
21 DAGER FØR VALGET BLIR JOHNSONS RÅDGIVER,
WALTER JENKINS, ARRESTERT PÅ EN LOKAL YMCA
HAN SIKTES FOR "TUMULTER OG URENE GESTER".
Walter Jenkins-episoden
fører til alvorlige spørsmål om nasjonal sikkerhet
som bare presidenten kan og må svare på.
Siden han vet hvor sårbare moralforbrytere er for utpressing,
burde presidenten fortelle oss
om Mr. Jenkins fikk være med på møter
hos sikkerhetsrådet
og fikk tilgang til militære hemmeligheter.
DET HVITE HUS
Tror du dette er en bombe?
Ja.
Jeg tror ikke jeg har annet valg når jeg vet faktaene enn å la ham gå av.
- Tror du? - Nei, ingen.
Det eneste du kan gjøre nå, er å samle rekkene.
Eneste måten du kan svare på det, er ikke direkte, men i holdningen din,
i bildet du skaper.
Dere har to uker igjen.
Dere er langt foran, og det dere må gjøre nå
er å unngå at du ikke gjør en feil.
Walter virket ganske distansert og dissosiert.
Jeg kan ikke måle lidelsene han har gjennomgått,
det har vært noe av det vondeste i livet mitt,
mer smertefullt enn døden for mange som står meg nær.
JENKINS INNLAGT MED "EKSTREM UTMATTELSE"
-Kjære. - Ja?
Når jeg blir avhørt, og jeg blir det,
vil jeg si at dette er utrolig
for en mann jeg har kjent i alle disse årene,
en hengiven katolikk, far til seks barn.
Det kan bare være et nervøst sammenbrudd.
Det er ikke noe du skal involvere deg i nå,
og vi prøver å finne ut av det med de beste hjernene
som jobber med det.
Jeg tror ikke du innser at førstedamen ikke kan gjøre det.
Jeg tror ikke det er riktig.
Jeg føler dette sterkere enn deg,
men jeg vil ikke at du skal såre ham mer enn han er såret.
Hvis vi ikke støtter ham,
mister vi all kjærlighet og hengivenhet
fra alle som har vært med oss.
Snakk med Abe og Clark om det og...
Abe godkjenner en uttalelse.
Du kan ikke gjøre det mot presidentskapet.
Min kjære, jeg skal be for deg sammen med Walter.
Hvis du leste at jeg sa ting til Walters støtte,
vil det være på linje med det jeg nettopp sa til deg.
Farvel, min elskede.
JEG KJENNER VÅR FAMILIE OG ALLE HANS VENNER
JEG HÅPER DE ANDRE BER FOR HANS HELSE.
JOHNSON-SKREDET
Folkets stemme ble hørt i landet.
Sekstiåtte millioner borgere i USA
går til valgurnene for å utøve sin elskede franchise
og Lyndon Baines Johnson får overveldende støtte,
han blir USAs 36. president.
Mannen som ble kastet til makten på grunn av tragedien,
fanger en overveldende prosentandel av folket.
Mer enn 61 prosent,
med flertall over Barry Morris Goldwater på nesten 16 millioner stemmer.
Det er en historisk knusende seier.
Første nyttårsdag.
Det begynte med svart kaffe og appelsinjuice og gode forsetter.
Jeg tilbrakte hele dagen i klærnes aldri-land.
Jakken jeg skal ha på meg i innsettelsesseremonien er elegant.
Kjolen? Vi får vente og se.
Jeg er ikke typen til skisser og prøver.
Jeg går inn og ser på stativet, tar dem på og bruker dem.
Det er også et av mine nyttårsforsett,
å se bedre ut på alle offentlige opptredener.
Og å huske hva som skyldes jobben.
Jeg synes fortsatt det er vanskelig,
veldig usmakelig å si førstedame.
Onsdag 20. januar, daggry vakkert og lyst og tidlig.
Dagen hadde kommet.
Vi kjørte ned gata, Lyndon og jeg, i én bil,
den med skuddsikker glasstopp og sider,
folkemengden allerede tykk langs Pennsylvania Avenue.
Så kom øyeblikket som alle dagene
det siste året hadde vært på vei mot,
øyeblikket da Lyndon skulle avlegge ed
som USAs 36. president.
Det hadde blitt nevnt for meg at jeg skulle holde Bibelen
under eden hans.
Jeg sto overfor mengden mellom justitiarius og Lyndon,
mens han avla eden.
Jeg, Lyndon Baines Johnson, sverger på tro og ære...
At du trofast vil utføre...
...at jeg trofast vil utføre...
Presidentembetet i USA.
Må Gud hjelpe deg.
Må Gud hjelpe meg.
Mandag 1. februar begynner de travle dagene igjen.
Jeg våknet rundt kl. 07.00,
og siden Lyndon våken, krøp jeg opp i sengen med ham for kaffe.
Og hørte Luci, sint som en veps, diskutere en artikkel
i bladet Women's Wear,
som skrev at Johnson-kvinnene kledde seg dårlig.
Luci var tilbøyelig til å skylde på Lynda Birds sokker og mokasiner,
og ble veldig irritert over det.
Det er en utholdenhetskonkurranse.
Søndag 7. februar begynte faktisk etter midnatt.
Lyndon hadde hørt om Viet Cong-angrepet
på amerikanske brakker i Sør-Vietnam.
Jeg ble overrasket over å høre ham si noe jeg hørte så ofte,
men som jeg ikke forventet at han skulle si foran noen andre.
"Jeg har ikke temperament til å være øverstkommanderende", sa han.
De snakket om vilkårene av å gi ordre,
som ville gi Gud vet hvilke katastrofale resultater.
Han sa: "Jeg er for sentimental."
Det er rart hvordan du kan være så bedøvet
av din egen smerte, eller ditt eget problem,
at du ikke helt deler helvetet til noen som står deg nær.
Hallo?
Jeg tenkte at vi kanskje burde,
jeg burde prøve å svare deg.
Jeg setter pris på at du ringer tilbake.
Det er veldig kuriøst, herr president,
å legge merke til at de eneste delstatene du ikke bar
i sør, de fem sørlige statene,
har mindre enn 40 prosent
av de svarte registrert til å stemme.
Og det ville være en koalisjon av svarte
og moderate hvite stemmer
som virkelig vil skape New South.
Det stemmer.
Jeg tror det er veldig viktig at vi har holdningen om
at hver person født i dette landet, når de når en viss alder...
...har rett til å stemme, akkurat som han har rett til å kjempe.
Søndag 7. mars.
I ganske lang tid har jeg svømt mot strømmen
mot en følelse av depresjon og relativ treghet.
Lyndon bor også i en sky av problemer, med få lysstråler.
Nå er det Selma-situasjonen.
Seks hundre eller så svarte som marsjerte gjorde liten fremgang
mot delstatshovedstaden omtrent 24 km østover.
De forlot knapt Selma.
De marsjerte i små grupper gjennom Selma, og ble ikke stoppet,
men da de krysset Edmund Pettus-broen,
var det en annen historie.
Dere har to minutter på å snu deg
og gå tilbake til kirken.
HAISTENS MADRASS OG MARKISEFIRMA
Mange demonstranter ble behandlet for brannsår etter tåregass,
åpne sår, brukne bein.
Om kvelden var sheriffen i Dallas County på radioen
og ba alle holde seg unna gatene.
Det var en anspent dag.
Foran Det hvite hus-parkeringene marsjerer de,
og det er ikke et uvanlig syn.
Men i denne konteksten, med mer kraft enn før, tror jeg.
Fordi Lyndon er en sørstatspresident,
fordi han vant med så mange stemmer fra de svarte i fjor høst,
fordi stemmeretten har vært nøkkelen
til hele borgerrettighetssaken
som han har hamret og hamret siden 1957.
Det ser ut som gårsdagens kamp i Selma
var slutten på begynnelsen.
For Kings svar til guvernør Wallace er en ny marsj.
Samme by, Selma.
Samme destinasjon, Montgomery.
Datoen, i morgen, tirsdag.
Og King sier at han vil lede det selv.
Senere hørte jeg at han ikke visste, da han snudde seg,
om noen ville følge ham.
Men dette var seier, dette var fornuft.
Et midlertidig lokk på vulkanen,
for å gi tid til den sterke stemmerettsloven i Kongressen,
for å redde oss fra katastrofe.
VI MARSJERER MED SELMA!
Dette er en bys rytme.
Enhver storby.
Hvor som helst.
I dag står amerikanske byer overfor en krise.
De har høy feber med uønsket vekst.
De er overfylte og overveldet.
For første gang
begynner amerikanere å undersøke
hvordan byene deres ble slik.
Innad i byene våre trengs det oppfinnsomme programmer
til å beplante gater og forvandle åpne områder
til steder med skjønnhet og fornøyelse.
Lyndon holdt en tale, og den handlet om miljøet,
om naturvern,
og jeg bestemte meg for at det var for meg.
Fra vi gikk inn i Det hvite hus,
hadde du nyhetskvinner som sa: "Hva er rollen din?"
"Hva er din rolle?"
Og Mrs. Johnsons svar på den tiden var:
"Min rolle som førstedame
vil dukke opp i handlinger, ikke ord."
Målet vårt var å overbevise Mrs. Johnson
om å ta tyren ved hornene
og danne en komité som skulle få podiet i Det hvite hus
til å lufte utsikter og anstrengelser
for å gjøre Washington vakrere.
Jeg tror tiden er inne for vår nasjonale bevissthet
til å se på miljøet og stille spørsmål
hva mennesket gjorde for å skade det.
Da jeg vokste opp på landet,
var jeg stort sett overlatt til meg selv.
Jeg hadde ikke mange følgesvenner.
Naturen var min venn,
næring og lærer.
Den var en glede for meg og har aldri sviktet meg.
Tirsdag 9. mars var møtet i forskjønningskomiteen min.
Å snakke om forskjønning er som å plukke opp
et sammenfiltret ullteppe, alle trådene er sammenflettet,
rekreasjon og urban fornyelse,
rask transport og veiforskjønnelse,
mental helse og kriminalitetsraten.
Det er vanskelig å lede samtalen
inn i en rett linje
for alt leder til noe annet.
Rundt 11.30 dro alle vi 30
på ekskursjonen vår.
Vi stoppet ved Green Leaf Gardens,
et område med beskjedne, små rekkehus av murstein.
Dette var Walter Washingtons område og hans store glede.
Sammen har han og jeg ofte vært på besøk
på skoler, boligprosjekter
og i nabolagene i Washington.
Han er en vis og dyktig offentlig tjenestemann.
Vi har reist gjennom denne byen.
Vi var begge fast bestemt på at en del av det hun ville gjøre
skulle anses som kosmetisk, og at bak monumentene
var det en stor jobb å gjøre.
Og at det måtte være lik tilgang
til nasjonens storhet og styrker i våre nabolag.
De må være tilgjengelige for alle.
Jeg er ingen autoritet, bare en interessert, entusiastisk borger.
Jeg innser at jeg har et slags verktøy i hendene med denne tittelen jeg bærer,
og jeg vil bruke det.
Ingenting er viktigere enn mitt engasjement i forskjønnelse,
men jeg vil ha et nytt ord for det.
Tirsdag 13. juli.
Historie er min oppgave, vår nisje i det neste året.
Den viktigste delen av dagen,
utnevnelsen av en ny riksadvokat.
Og det er Thurgood Marshall, den første svarte som har en slik stilling.
En mann med et fantastisk rulleblad.
Han beundret dommer Marshall og snakket om muligheten for,
når en stilling ble ledig, at han kanskje ville gjøre ham til dommer
i Høyesterett.
30. juli ble Medicare-loven vedtatt.
President og Mrs. Johnson og visepresident Humphrey ankommer seremonier
som vil gjøre Medicare til en del av trygdeforsikringen.
Det umulige lovforslaget.
Vi har all grunn til å føle oss tilfredse og stolte.
Fredag 6. august.
Jeg snakket med Lyndon den morgenen,
han minnet meg på signeringen av stemmerettsloven.
Fullstendig ineffektivt at jeg glemte å se på,
men senere var jeg stolt over å se at Luci ikke hadde glemt det.
Hun var rett ved pappas side, gikk inn med hånden sin i hans.
Det var en dramatisk setting, en dramatisk anledning.
Jeg anerkjenner at utenfor dette kammeret
finnes en nasjons sjokkerte samvittighet, og selv om vi vedtar loven,
er ikke kampen over.
Det som skjedde i Selma er en del av en større bevegelse
som strekker seg inn i hver del og delstat.
Det er innsatsen til amerikanske svarte
for å sikre seg den fulle velsignelsen av amerikanske liv.
Deres sak må være vår sak også.
Det at det hadde vært mange fordeler i de lovgivende prestasjonene
hadde ikke hindret Vietnam i å dominere nyhetene.
I dag har jeg beordret luftmobildivisjonen til Vietnam
og visse andre styrker som vil øke vår kampstyrke
fra 75 000 til 125 000 menn nesten umiddelbart.
Han sa: "Vietnam blir verre dag for dag.
Jeg har valget mellom å gå inn med store tapslister eller komme ut
med stor skam.
Det er som å være i et fly,
og jeg må velge mellom å krasje flyet eller å hoppe ut,
jeg har ikke fallskjerm."
Når han er såret, blør jeg.
Vil du ta et bilde? Det kan du.
Hva tror du, rundt 11?
Elleve er greit.
Tror du det er for mye eksponering?
Kan du ta 16?
Jeg går ned til åtte, Mrs. Johnson.
Greit.
Mrs. Johnson har klart å balansere sin private rolle som kone
og mor, og hennes syn på forskjønnelse
som noen spesielle interessegrupper i dette landet synes er sårende.
Tirsdag 17. august.
Jeg sto opp tidlig og jobbet med Liz
for å snakke om forskjønnelseslovene i Huset og Senatet.
MOTORVEI FORSKJØNNELSESLOV
Det er fire av dem, alle relatert til motorveier.
KONTROLLDEBATT OPPHETET
Det hadde vært mye snakk i landet
og i avisene, og det var lite handling fra åsen.
LOVEN ER USIKKER
Én av dem er ferdig.
De andre om plakater og skraphandlere,
med tre prosent av pengene
for å plante langs motorveiene, har en bedre sjanse.
Denne administrasjonen ønsker ikke å straffe eller bøtelegge
noen privat industri eller privat selskap i landet.
Men vi skal ikke la dem trenge seg på sitt eget spesialiserte,
private mål for den større offentlige tilliten.
Og det er derfor det i dag er en ekte glede
å signere Motorvei-forskjønnelsesloven av 1965.
Hvor mange ganger har jeg kjørt til Bethesda?
Veldig alvorlige tider.
Veldig til stede i mitt sinn, og sikkert også i Lyndons sinn,
var hans alvorlige hjerteinfarkt.
De første årene passerte vi disse milepælene.
Vi gikk stille og rolig av stor engstelse.
Nå oppfører vi oss nesten som om det aldri hadde skjedd.
Men Lyndon og jeg vil aldri glemme det.
JOHNSON OPERERES FREDAG FOR Å FJERNE GALLEBLÆREN
Det var en følelse av teater rundt hele greia.
De trillet opp en lang vogn, og legene hjalp Lyndon på den,
og så sa han: "Kom igjen."
Jeg følte at han spilte skuespill,
for å ikke bekymre oss.
Galleblæren var som forventet betent, med en stein i seg.
Det innebar en dobbel operasjon, mer fare og lengre rekonvalesens.
Johnsons advokat, Abe Fortas,
nylig meddommer i Høyesterett
møter Lyndon privat på et "uoffisielt" møte.
De snakker i 20 minutter før Lady Bird kommer.
NAVAL MEDICAL CENTER
Jeg gikk inn i rommet og fant Abe der ved Lyndons seng.
Han ville ha Abes råd om hvordan han kunne unnslippe byrden
som president for neste ubestemte periode.
Så her er depresjonenes sorte beist igjen i livene våre.
Han var som en mann som ble truffet av et snøskred.
Han sa han ikke hadde lyst til å ta en eneste avgjørelse nå.
"Jeg vil dra til ranchen.
Jeg vil ikke at Hubert skal kunne ringe meg.
De kan kreve at jeg går av, eller stille meg for riksrett."
For det meste satt vi i en atmosfære av nummen stillhet,
og Abe tilbød stille juridiske observasjoner om alternativene.
Abe begynte å skrive ned det Lyndon ba ham om.
Etter at Lyndon leste det, sa han:
"Her, du bør beholde begge disse kopiene.
Jeg vil ikke at noen skal vite om dem."
Jeg tror det er essensielt at han får dager, kanskje uker, med hvile.
Men hvordan kjøpe seg litt fred og ro når man er USAs president?
Spørsmålet er hva som skjer med Johnson-stilen i 1966?
Det blir et år der stil ikke løser noe.
Han har allerede lært at han ikke kan ta Viet Cong
og nordvietnameserne slik han kan ta en motvillig kongressmann.
Dette ser ut til
å skape en slags furting i presidenten.
En bitterhet mot spørsmål han ikke kan svare på,
en irritasjon med pressen, en utspekulert tone i uttalelsene
om hva som har skjedd og hva som vil skje.
Den uunngåelige følelsen av drama, hva vil dette året bringe for oss alle?
Kan du fortelle oss hva du sender til Mrs. Johnson i telegrammet?
- Skal jeg lese det? - Ja takk.
Vi vet at du deler vår sorg over tapet av liv i Vietnam.
Legg stemmene deres til de som ber om forhandlinger i stedet for å bombe.
Det må finnes en hederlig diplomatisk løsning på situasjonen i Vietnam.
Søndag 13. februar.
I lunsjen hadde Lafayette Park vært full av demonstranter.
VI ER FOR STEMMER AV FORNUFT I KONGRESSEN!
Det er så vanlig nå.
Lyndon sa: "Denne greia får ganske farlige proporsjoner."
VIDEREGÅENDEELEVER MOT KRIGEN
Lyndon snakket om de individuelle følelsene til enhver mor
som hadde en sønn i Vietnam, og sammenlignet det med sine følelser.
Han sa: "Det finnes ingen mor i verden som bryr seg like mye om det som jeg gjør,
for jeg har 200 000 der borte, og de tror jeg bestemmer.
Hvis ikke, Gud hjelpe dem.
Hvem pokker gjør det?"
LUCIS BRYLLUP I DAG AVLØSER FAR FRA INFLAMMASJON, STREIK, KRIG
Lucis bryllupsdag begynte klar og vakker.
Det jeg husker fra morgenen, er en montasje.
En går opp midtgangen som i et skuespill.
Jeg tenker ikke på de dype tankene om at dette er siste øyeblikk
hun tilhører oss alene.
Hun var feilfri i sin verdighet og ømhet.
Til hans evige ære husker jeg ikke at han så på klokken en gang
i en seremoni som varte lenger enn en time.
Jeg så ikke demonstrasjonene.
Bare når det er veldig bråkete, legger vi merke til det.
Jeg føler meg beskyttende overfor Luci og Pat, kvalm av hele greia,
som en borger, og ikke klok nok til å takle det.
Kan du avslutte alle spekulasjonene og fortelle oss A...
...om du vil stille i 1968 og B...
...om Hubert Humphrey blir din medkandidat?
Jeg visste ikke, Ms. Means, at det har vært så mange spekulasjoner om det.
Jeg er ikke klar for å ta en avgjørelse om fremtiden min etter januar 1969 nå.
Om noen måneder, når tiden er inne
for en kunngjøring om mine fremtidige planer.
Lørdag 13. mai.
STONEWALL, TEXAS
For mange måneder siden tenkte jeg på mars 1968 som et tidspunkt
der Lyndon kan komme med en uttalelse om at han ikke vil stille til gjenvalg.
For første gang, har jeg følt at han ville bli en lykkelig mann som pensjonerte seg.
Jeg nyter mer og mer hver gang jeg kommer tilbake til gården,
og jeg vet ikke om vi kan ha enda en periode som presidenter.
Hvis livet kan sies å ha et mønster,
stiger arbeidets crescendo i løpet av sommeren.
I en Rose Garden-seremoni blir et 58 år gammelt oldebarn av en slave
nominert av President Johnson til å bli høyesterettsdommer.
Han er riksadvokat Thurgood Marshall.
I dag har jeg ønsket medlemmene av Kommisjonen av sivile lidelser velkommen,
ledet av guvernør Kerner fra Illinois.
Det amerikanske folk er forbløffet og forferdet over plyndringen
og volden som har funnet sted i småbyer
og i store sentre.
LBJ, hvor mange barn har du drept i dag?
Ikke faen, vi drar ikke!
Proffenes tungvektsmester Cassius Clay er funnet skyldig i brudd på
verneplikten ved å nekte å bli innkalt.
Jeg har sagt det én gang, og jeg sier det igjen.
Mitt folks virkelige fiender er her, ikke i Vietnam.
Søndag 13. august.
En kald front hadde blåst inn, og det var et løfte om høst i luften.
Det er rart, du føler deg beroliget og glad for vennskapet til datteren din
og barnebarnet ditt, og akkurat samtidig er du tynget
av problemene som å prøve å løse det voksende viruset i opprørene,
den økende listen over falne, og stemmene til dine egne venner
eller tidligere venner i Kongressen, og det meste kommer fra demokratene.
Vi så Martin Luther King på TV.
Vi mister begge.
Vi taper krigen mot fattigdom her hjemme.
Vi taper krigen i Vietnam, moralsk og politisk...
For meg virker det som den gamle karismaen er i ferd med å falme.
Han var ikke så spennende som jeg husket ham.
I dagens meningsmåling er Lyndon nede på 39, det laveste han har vært.
Instinktet mitt sier at den eneste reaksjonen er å jobbe hardere,
være trofast og fortsette å smile.
Men det er vanskelig.
Vi har fått nok styrke til å si
at Vietnamkrigen er for Bird-ene.
Lynda Bird, Lady Bird, Luna Bird.
La Bird-familien ta seg av det, vi skal sitte her og se på.
Den nye venstresiden har kanskje 300 000 medlemmer.
De unge radikalerne forakter kommunisme, og de ser liberale som sine fiender.
Den nye venstresidens misnøye er notert
av politikeren som de unge identifiserer seg mest med.
De ser at vi er villige til å kjempe en krig for frihet i Vietnam,
men uvillige til å kjempe med en hundredel av pengene eller makten
eller innsatsen for å sikre frihet i Mississippi eller Alabama,
eller ghettoene i nord.
Jeg leste en tankefull leder.
Det er en panisk innsats fra dagens unge til å finne en reell opprørsmetode.
Opprøret deres er nesten bare negativt.
Det er en steril ting, mot fløyelsfengselet for velstand,
konformitet og isolasjon.
JEG GÅR NÅR LYNDA BIRD GÅR
Bare å være bisarre på strategiske steder, gir folk mye eksponering
i dagens dekning av de store TV-hendelsene.
De tror de gjør noe når de blir sett av TV-kameraene.
Mange av de unge forveksler det med handling.
Mandag 9. oktober.
Min reise inn i akademia.
Rundt kl. 15 ankom vi New Haven.
Det var en stor folkemengde med plakater der det sto:
"Slutt å forskjønne Nord-Vietnam",
og viste bilder av folk som skal ha blitt brent av napalm.
Jeg gikk ut av bilen.
Den avmålte tregheten, og gikk for å møte dr. Brewster.
Ganske snart fikk jeg følelsen av at mitt nærvær her
var en byrde for ham.
Han oppførte seg helt riktig.
Men hvis jeg har noen antenner, ønsker han at han ikke var med på det.
Kan et stort demokratisk samfunn generere energi til å bygge
prosjekter med orden og skjønnhet?
Det svaret vil dukke opp i løpet av de neste 20 årene.
Tusen takk.
Jeg har aldri vært så glad for å være ferdig med en tale.
På vei ut håndhilste jeg på alle jeg kunne nå,
ikke engang Secret Service var gladere for at kvelden nesten var over.
Det var også en lekse for meg. Jeg kunne ikke bo i Det hvite hus. Jeg isolerte meg.
Jeg vil vite hva som foregår, selv om å vite er å lide.
LBJ ER OND
Et slående firkløver dukket opp
fra Det hvite hus i dag og vandret over plenen på sørsiden.
Marinekaptein Charles Robb, hans vordende brud og hans vordende svigerforeldre.
Det blir et bryllup i Det hvite hus,
og så drar presidentens svigersønn for å kjempe i Vietnam.
Lyndas bryllupsdag er lørdag 9. desember.
Seremonien begynte til rett tid.
Hvordan beskriver man bruden?
Dronningaktig, strålende, slående vakker, hjertet løftet seg.
Så vakker som hun var, var det han jeg så på, en blanding av stillhet
og farvel i utseendet hans, håret hans var hvitere enn jeg noen gang hadde sett,
og jeg var full av ømhet for ham.
Jeg har aldri sett en vakrere seremoni.
Lyndas brudekjole oppfylte alle forventningene,
og jeg håper jeg får se et barnebarn bruke den,
og jeg er sikker på at det blir like bra da.
Lørdag 13. januar.
Og så dro vi tilbake til det som virket som nyttårsaften,
begynnelsen av det tøffeste året, og det store problemet vårt er enda ikke løst.
Vi kjørte hjem til Luci, og der satt Lyn og smilte,
tydeligvis ferdig med ørebetennelsen,
helt trollbundet av å se bestefaren sin.
Lyndon tilbringer mer tid med ham enn han gjorde med noen av barna våre.
Han sa: "Det er én jobb jeg vil ha, og det er å bli bestefar på heltid."
Det var både morsomt og patetisk.
Onsdag 17. januar.
Dagen for talen om rikets tilstand.
Lyndon hadde bedt George om å skissere en uttalelse
der han kunngjorde at han ikke ville stille til valg.
Min egen, som Lyndon hadde bedt meg produsere, var svak,
og om det var noe vi noen gang burde si
med ord som har vinger og ild, så er det dette.
Jeg beholder uttalelsen jeg skrev i 1964,
da Lyndon skulle til Atlantic City
og ikke ville dra, i høyre skuff i skrivebordet på soverommet mitt.
Jeg tok den ut, og så leste vi det jeg hadde sagt på nytt.
Det høres bedre ut nå.
Lyndon la Georges uttalelse i innerlommen sin.
Det skulle ikke inkluderes i teksten til talen om rikets tilstand.
Hvis han klarte det, kom det på slutten, og det begynte med en linje som dette.
"Og nå vil jeg snakke med dere om en personlig sak."
Han ser fra den ene til den andre av dem som står ham nær
for å få et svar, for visdom, forutsigbarhet, hinsides alt han kan få.
Og han sa: "Vel, hva synes du?
Hva skal jeg gjøre?"
Jeg så på ham med en håpløs følelse og sa:
"Luci håper du ikke stiller.
Hun vil ha deg, for seg selv, for Lyn og for oss alle sammen.
Lynda håper du stiller.
Fordi mannen hennes skal i krig, og hun tror det er større sjanse
for å få ham tilbake i live og alt ordnet hvis du blir president.
Jeg vet ikke. Jeg har sagt det før.
Jeg kan ikke si hva du skal gjøre."
Ordførende styrer, USAs president.
Jeg håper av hele mitt hjerte at de utgiftene
for å bygge og beskytte vår makt, kan brukes på fredsprogrammene.
Men inntil verdens vilkår godkjennes og freden forsikres,
må Amerikas tapreste sønner med nasjonens uniform fortsette.
Teleprompteret sluknet et sted.
Jeg så ham bla gjennom tre eller fire sider av teksten
foran seg mens han endret talen.
Da vi nærmet oss slutten, strammet jeg meg i setet.
Stakk han hånden i lommen?
Ville jeg det?
Ville jeg blitt lettet om han gjorde det eller ikke?
Kan vi oppnå disse målene?
Selvfølgelig kan vi det.
Takk og god natt.
Han stakk ikke hånden i lommen etter utkastet jeg visste var der.
Torsdag 18. januar.
Jeg gikk over gjestelisten for den første kvinne-lunsjen om temaet
"Kriminalitet på gata."
Noen av gjestene var sene, og noen ansatte fulgte dem opp
for å snakke med meg, Eartha Kitt var blant dem.
Jeg jobber med barn i sentrum, så derfor ble jeg invitert til denne lunsjen.
Jeg ville ikke dra,
men Det hvite hus ringte meg og sa ja.
Mrs. Johnson vil at du skal komme.
Kriminalitet er et dystert tema for et hyggelig møte som dette,
men jeg tror at alle blir mer og mer bestemt
på å ta ansvar for det.
Så kommer president Johnson,
han setter albuen på talestolen som plutselig var der ute.
Miss Eartha Kitt, som har sittet ved podiet,
har stilt seg opp og sagt.
Herr president, du spurte om lovbrudd i hele USA
som vi alle er interessert i, og det er derfor vi er her i dag.
Men hva gjør vi med de kriminelles foreldre?
Foreldrene som må på jobb, for eksempel,
som ikke kan tilbringe tid med barna som de burde.
Dette er hovedproblemet vårt.
Lyndon stoppet opp, men heldigvis hadde han svaret.
Jeg tror det er et godt spørsmål for deg og de andre
kvinnene her, og fortell hva dere tenker.
Hun satte seg ned, slukket en sigarett og kastet på håret.
Etter det så jeg at hun forventet noe, men visste ikke hva.
Hun ulmet og røykte.
Jeg spurte gjestene om deres observasjoner og diskusjoner.
Jeg så at Kitt hevet hånden, og visste at jeg måtte nå henne.
Jeg visste ikke hva jeg kunne forvente, bare at det ikke ville bli bra.
Hun reiste seg og begynte å snakke raskt, lidenskapelig, begynte med sinne
over at trygdesjekkene var så små.
Og så, på vei mot et crescendo, kom hun til hennes virkelige destinasjon,
å fordømme krigen i Vietnam.
Hun går et skritt mot meg og ser intenst og direkte på meg.
Hun er en god skuespiller, hun sa:
"Mrs. Johnson, du er også mor,
men du har hatt døtre og ikke sønner.
Jeg er mor, og jeg vet at følelsen av å få barn kommer ut av magen.
Jeg får barn, og så sender du ham i krigen.
Ikke rart barna gjør opprør og tar dop."
Miss Kitt stoppet for å puste, til det ble stille i rommet.
En kvinne satt til høyre for meg og sa: "Takk, Eartha
for at du sa det du sa,
vi føler alle det samme, men dessverre jobber 75 prosent
av ektemennene til kvinnene i dette rommet for president Johnson."
Jeg holdt meg veldig behersket, tror jeg, og tok farvel med alle som kom.
Demonstrasjonen var utenfor Det hvite hus igjen i dag
etter en stor seier på innsiden.
Disse kvinnene marsjerer til støtte for Eartha Kitt,
hvis utbrudd under en lunsj i Det hvite hus i går
mot krigen, skatt og fremmedgjøring av ungdom
fikk oppmerksomhet tilsvarende talen om rikets tilstand.
Miss Kitt lyktes der demonstranter og politiske motstandere har mislyktes,
og skapte splid i førstefamilien.
Kommunistene hadde innledet en stor nyttårsoffensiv i januar.
Unntakstilstand ble erklært av den sør-vietnamesiske presidenten Thieu.
Hvem som vant og tapte i Tet-offensiven mot byene.
Jeg er ikke sikker.
Viet Cong vant ikke på knockout, men det gjorde ikke vi heller.
Historiens dommere kan gjøre det uavgjort.
Det virker nå mer sikkert enn noensinne at den blodige opplevelsen av Vietnam
vil ende i en fastlåst situasjon.
Og for hver opptrapping kommer verden nærmere randen av kosmisk katastrofe.
Det er mer og mer tydelig for denne reporter at den eneste rasjonelle veien ut
er å forhandle ikke som ofre, men som hederlige mennesker
som levde opp til sitt løfte
om å forsvare demokratiet og gjorde sitt beste.
Dette er Walter Cronkite. God natt.
SEN. ROBERT F. KENNEDY.
Jeg kunngjør i dag at jeg stiller til valg som president.
Jeg stiller ikke til presidentvalg kun for å motsette meg en mann,
men for å foreslå en ny politikk.
Jeg stiller fordi jeg er overbevist om at landet er på vei i en farlig retning,
og fordi jeg har så sterke følelser om hva som må gjøres,
og jeg føler at jeg er forpliktet til å gjøre alt jeg kan.
Til slutt reflekterer ikke avgjørelsen min noe personlig fiendskap
eller mangel på respekt for president Johnson.
Jeg er pålagt å tillate at mitt navn blir tatt opp i primærvalget i California.
President, hvordan påvirker det øverstkommanderende,
å vite at hans nye svigersønn skal i krigen?
Du er vel glad for at du har en svigersønn
som har trent i flere år i en elitegruppe som marinen,
som er forberedt og utstyrt til å passe på sitt lands interesser.
Jeg føler det sånn for hele marinekorpset
og guttene i andre militærtjenester også.
Søndag 31. mars.
Lynda kom på nattfly-spesialen fra California
etter å ha kysset Chuck farvel kvelden før.
Hun så ut som et spøkelse.
Hun sa: "Mor, de var forferdelige.
De dyttet og dyttet for å nå oss."
Hun mente pressen.
Kaptein, hvor snart forventer du å være i kamp?
Og det var mange andre koner der som tok farvel med ektemennene sine.
Jeg tok henne med på rommet, og hun gikk og la seg.
Da jeg gikk inn på Lyndons rom, gråt han.
Det er første gang siden Mrs. Johnson døde at jeg har sett ham gråte.
Men han hadde ikke tid til å gråte.
Klokken 21.00 skulle han snakke om krigen.
Jeg ser ikke hvor om det er punktum.
Jeg må bare gjøre det,
vi kan ikke endre den, men det er bare...
Jeg hadde brukt mye av lørdagen på å jobbe med den selv.
Jeg var ganske positiv til endringene mine.
Lyndon kom inn.
Jeg gikk bort til ham og sa stille: "Vandrende og dramatisk."
Og jeg visste ikke hva slutten ville bli.
God kveld medborgere,
i kveld vil jeg snakke til dere om fred i Vietnam og Sørøst-Asia.
Den ble fantastisk levert, hans beste, tror jeg.
Med amerikanske sønner på åkrene langt unna.
Med våre håp og verdens håp om fred på spill hver dag,
tror jeg ikke...
...at jeg skal vie en time eller en dag av tiden min
til personlige saker eller andre plikter
enn de fantastiske pliktene ved dette embetet,
presidentskapet i ditt land.
Derfor vil jeg ikke søke,
og jeg vil ikke akseptere,
nominasjonen av mitt parti for en ny periode som deres president.
Takk for at dere lyttet, god natt og Gud velsigne dere alle.
Til slutt var avgjørelsen tatt og fastslått.
Og så godt som noe menneske kan, kjente jeg fremtiden vår.
Jeg reiste meg, gikk bort til ham, kastet armene rundt ham og kysset ham.
Det hadde blitt gjort edelt.
Og nesten på sin måte, like dramatisk som vår inntreden i jobben.
Selv om den faktiske utgangen fortsatt er ni måneder unna.
Torsdag 4. april.
Jeg spurte Lyndon om hans møte med Kennedy,
han sa at Sorensen hadde fulgt ham, og at de ville at Lyndon
skulle støtte dem.
Bobby sa at han ønsket å forene landet,
men han følte seg helt fri til å uttrykke følelsene sine på den måten han ville.
Lyndon sa han aldri hadde sett slik arroganse.
Så gikk jeg ned med Liz, vi jobbet med Texas-turen.
Sjelden har jeg sett mer frem til en tur.
Jeg brenner for å vise utlendinger vårt land, og å vise dem vårt hjem.
På et tidspunkt mens Mr. Per fikset håret mitt,
og Lynda Bird hadde hørt på TV og kom hun flyvende inn på rommet mitt.
"Mamma. Dr. King har blitt skutt."
Og fra det øyeblikket kom kvelden til å bli et mareritt.
Jeg har triste nyheter til dere alle.
Martin Luther King ble skutt og drept i kveld.
Hvis vi var stille, var ikke TV-en det, den sto på hele tiden.
Nasjonen har ikke opplevd et slikt sjokk
og har heller ikke vært så sjokkert siden drapet på president Kennedy.
Alle begynte å tenke på hva dette kunne bety
for rasevold i landet vårt,
for arbeidet til så mange som har prøvd å føre oss sammen.
Jeg ber alle borgere om å avvise den blinde volden
som har rammet dr. King, som levde for ikke-vold.
Jeg ber om at familien hans kan finne trøst i minnet om alt han prøvde å gjøre
for landet han elsket så høyt.
Fredag 5. april sto jeg opp tidlig.
Antakelig var det ikke en rolig natt for noen i byen.
Jeg gikk inn på Lyndons rom for kaffe.
Han var fast bestemt på at jeg burde dra.
Liz ringte, og jeg sa at det var i gang.
Vi innså begge at vi måtte gjøre noen endringer i talene.
Verden endret seg over natten.
Jeg strakk ut hånden og møtte alle de fremmede korrespondentene,
38 fra 13 europeiske land.
Jeg merket følelsen av usikkerhet, spenning i luften.
Så snart vi var oppe, gikk jeg til P.A.-systemet,
og i en stille, alvorlig stemme sa jeg:
"Vi reiser med et tyngre hjerte i dag
på grunn av tragedien ved dr. Kings død."
Og så la jeg det bak meg ved å endre tonefall,
og ønsket dem velkommen på en reise til den delen av landet jeg kjenner best.
Da hvite USA drepte dr. King i går kveld,
åpnet hun øynene til alle svarte menn i landet.
Da hvite USA drepte dr. King i går kveld, erklærte hun krig mot oss.
Jeg snakket med Washington, Lynda.
Hun sa at Det hvite hus var en festning.
Ingen slipper ut, ingen slipper inn.
Washington, Chicago, Detroit, Boston, New York.
Dette er bare noen få av byene der de svarte fortviler
over drapet på King, antakelig utført av en hvit mann
og uttrykte seg i voldelig ødeleggelse.
- Herr president? - Ja, Dick.
Vi er i trøbbel, vi trenger hjelp.
Det begynner å bryte sammen på ulike steder.
Dette er en uheldig del av konfrontasjonen.
Det mest tragiske dødsfallet til denne store humanitære
har skapt stor uro.
President Johnson har gjort store fremskritt
i retning av folkelig likestilling, og han er dypt såret
av det han anser som uberettiget kritikk.
På mindre enn fire år
har han signert tre viktige borgerrettighetslover.
Han utnevnte svarte til Høyesterett
og regjeringen for første gang i vår historie.
Og han valgte en svart til å bli den første borgermester i Washington.
Men tross all sin innsats, var det noe som manglet
i denne totale opptredenen som ikke hindret at rasene gled fra hverandre.
- Vi vil ha Kennedy! - Tusen takk.
Det jeg tror er helt klart, er at vi kan jobbe sammen i den siste analysen.
Og det som har foregått i USA de siste tre årene,
om det er skillet mellom svarte og hvite, mellom de fattige
og de mer velstående, og krigen i Vietnam
at vi kan begynne å jobbe sammen, vi er et flott land,
og et egoistisk og medfølende land,
og jeg tenker å gjøre det til grunnlaget i min valgkamp
de neste månedene.
Takk til dere alle, og nå er det opp til Chicago, og la oss vinne dette.
Onsdag 5. juni.
Det hadde vært en kort natt.
Telefonen vekket meg fra en dyp søvn.
Det var Lyndon som sa kortfattet: "Vil du komme inn hit?"
Han satt støttet opp mot putene på rommet sitt,
og så ut som han aldri hadde sovet,
og alle TV-ene sto på.
Jeg innså med en gang at noe skjedde.
Jeg er ikke sikker på når jeg først hørte det fra TV-apparatet eller fra Lyndon.
Senator Kennedy hadde blitt skutt.
Det var noe uvirkelig ved det hele.
Det kunne ikke stemme.
Du drømte det.
Det hadde skjedd før.
Han hadde feiret primærvalget i California.
Alt hadde skjedd foran et TV-kamera.
Vi trenger en lege.
Hva skjedde her? Vet du det?
Noen sa at han hadde blitt skutt.
Ansiktene på TV-en gjentok den grusomme historien sin.
Senatoren skulle opereres i hjernen.
Det ble fastslått at kulen hadde kilt seg fast et sted bak øret.
Hele dagen hadde jeg hørt denne uroen igjen og igjen.
Folk stilte spørsmål ved reaksjonene.
Hva skjer med landet vårt?
Hva skjer med oss?
Er vi et sykt samfunn?
Jeg har en kort kunngjøring.
FRANK MANKIEWICZ ROBERT KENNEDYS PRESSESEKRETÆR
Senator Robert Francis Kennedy
døde kl. 01.44 i dag,
6. juni 1968.
Lørdag 8. juni var en dag for meg som var helt adskilt fra det normale,
en kapsel av tid som hang i en uvirkelig tilstand.
Senator Bobby Kennedys begravelse.
Å bli husket som en god og anstendig mann,
som så feil og prøvde å rette det opp,
så lidelse og prøvde å helbrede det, så krig og prøvde å stoppe det.
En av de katolske rangspersonene kom
og lente seg over for å fortelle Lyndon at han burde gå først.
Og så gikk vi til høyre forbi første rad,
der hele Kennedy-familien satt og stoppet for å snakke
med Ethel, som var vakker, trist og fattet.
Hun sa veldig enkelt til Lyndon: "Du har vært så snill."
Og så befant jeg meg foran Mrs. Jacqueline Kennedy.
Jeg ropte på henne og strakk ut hånden.
Hun så på meg fra lang avstand, som om jeg var et gjenferd.
Jeg følte ekstrem fiendtlighet.
Var det fordi jeg var i live?
Til slutt, uten et snev av uttrykk, strakk hun ut hånden litt.
Jeg tok det med et sorgsord og gikk raskt videre.
Det var sjokkerende.
Jeg hadde aldri opplevd henne slik før.
Vi var tilbake i Det hvite hus innen kl. 23.
I morgen skulle være en sørgedag, som Lyndon hadde sagt.
Og på mandag skulle vi alle få en ny start.
Tirsdag 27. august, Lyndons 60-årsdag.
Det hadde vært snakk om å dra på landsmøtet
for å holde en slags tale.
Da landsmøtet brøt ut på mandag,
virket det som sjansene for at vi ville klare turen minsket til nesten ingenting.
The Youth International Party, Yuppies, som de kaller seg,
var samlet i Chicago i protest mot krig, fattigdom, rasisme og sosiale plager.
Dette kan være det siste av den gamle, rituelle politiske konvensjonen.
Det kan også bety slutten for Demokratene som vi har kjent dem siden Roosevelt.
Verden går gjennom kramper overalt rundt oss.
Vårt parti, vårt land, hele verden.
Og så fortsetter vi i dette rare året.
Og personlig er det et lykkelig år, i den nærmeste sirkelen av familien vår.
For jeg tror vi er stolte av det hver og en av oss gjør, alle sammen.
Uansett hvor rart det høres ut når noen på utsiden ser på oss.
Lynda lar oss lese brevene fra Chuck.
Hun holder privatlivet sitt nært.
Hun rykker til når hennes far siterer ham.
Lyndon plasker i vei,
og jobber så hardt han kan hver dag med det han kan kontrollere.
Noen ganger tror jeg det største motet i verden er å stå opp om morgenen
og gjøre dagens arbeid.
Det er en av tingene jeg liker ved ham, han bare fortsetter.
Denne siste av de tre årlige skjønnhetslunsjene
betyr mer for meg enn nesten alle sosiale arrangementer.
Det var en av de største dagene jeg har hatt.
Vi gikk ut den sørvestlige porten, og en av mine store gleder,
de store massene av asaleaer, som ble plantet høsten 1965
langs Pennsylvania Avenue.
En stor inngang til byen, en stor kule i armen
til et råtnende forretningsområde.
Siden komiteen for et vakrere Capitol ble dannet
for litt over tre år siden, har vi viet spesielt oppmerksomhet
til å forbedre de fysiske omgivelsene til offentlige skoler i byen.
Barn vil svare bekreftende
til forbedringer de kan se, berøre og ta del i.
Hennes arv som førstedame ender ikke i forskjønnelse,
det er i kommunikasjon, det er i ønsket om å identifisere et menneske
med sitt miljø.
Som du kanskje vet, har min bekymring blitt uttrykt
i et forsøk som kalles forskjønnelse.
Jeg tror du også vet hva som ligger under det utilstrekkelige ordet.
Forskjønnelse for mitt sinn er mye mer enn kosmetikk.
Det beskriver innsatsen for å bringe naturen
og den menneskeskapte verdenen inn i harmoni,
og det begynner selvsagt bare med trær og blomster og landskapsarkitektur.
Dette har vært en av de vakreste vårene
jeg kan huske i Washingtons historie.
Det har også vært en av de mest gripende og alvorlige.
Det understreker hastverket med å forbedre miljøet for alle mennesker.
Mandag 20. januar.
20. JANUAR 1969
Jeg sto opp tidlig, som da jeg var barn.
Det var tid for landbruksmessa, og jeg ville ikke gå glipp av noe.
Den store, svarte bilen kom kjørende, og ut gikk den tiltredende presidenten,
og så Mrs. Pat i et flott, rosenrødt antrekk.
Og så, den rare greia om hvem som går inn først,
før jeg tok tak i Pats arm og sa: "Skal vi gå inn?"
Jeg har prøvd å suge det til meg, men jeg husker det ikke.
Jeg tror at da Lyndon kom inn, spilte de Hail to the Chief.
Han så veldig høy, kjekk og imponerende ut,
og veldig avslappet også, syntes jeg.
Og til slutt, landets nye president.
Klokkens visere dyttet oss videre.
Vi fløy over Washington og landet på Andrews, og det var en stor folkemengde
rundt Air Force One.
Vi gikk opp trappen, Lyndon, med hans trofaste følgesvenn, Lyn.
Vi stoppet på toppen og snudde og veivet med et bevisst farvel-tablå.
Det var en rolig flytur ned, og rundt 17.30 ankom vi Bergstrom.
Det var et stort skilt over baseoperasjonene som sa:
"Velkommen hjem, herr president og familie."
VELKOMMEN HJEM, HERR PRESIDENT OG FAMILIE
FAMILIE
Og litt etter ni gikk jeg til sengs med en setning av poesi i hodet.
Jeg tror det er fra "Indias Love Lyrics".
"Jeg feirer min glade utløsning, stillhetens telt og fredens leir."
Men for meg er det ikke en rømningsvei,
for jeg har elsket nesten hver dag av disse fem årene.
En bedre søvnlinje var et av skiltene jeg hadde sett i dag, min favoritt,
"LBJ, du var bra for USA."
Eksakt 4 år etter å ha gått av,
døde Lyndon Johnson av et massivt hjerteinfarkt.
Han var 64 år gammel.
Lady Bird levde i 34 år til.
Jeg kan ikke holde tritt, det er fakta. Kanskje jeg kan følge henne.
Lady Bird hjalp Johnson med 300 lovforslag
som handler om miljøet.
Ser du de små trærne her? Det, det og det.
Det er sypress.
Lady Bird er fortsatt en forkjemper for miljøvern.
Hennes suksess med å øke folkets bevissthet la grunnlaget
for at president Richard Nixon opprettet Environmental Protection Agency i 1970.
Velkommen tilbake, Lady Bird. Godt å ha deg hjemme.
Takk, sir.
I 1988, 75 år, fikk hun som førstedame og andre kvinne
motta Kongressens gullmedalje.
I 1993 godkjente Lady Bird frigivelsen av 850 timer med Lyndon Johnsons hemmelige
opptak, inkludert telefonsamtaler, som ga innsikt i kampen
for borgerrettigheter, krigen i Vietnam og LBJs private kamp mot depresjon.
Hun autoriserte også utgivelsen av sine egne bånd,
som først skulle offentliggjøres etter hennes død.
Michelle var spesielt interessert i et opptak
der Lady Bird kritiserer president Johnsons opptreden.
Noe forandrer seg ikke.
Selv 50 år senere.
HUN VAR ""NINI" FOR SINE SJU BARNEBARN OG MANGE OLDEBARN.
Claudia "Lady Bird" Johnson døde 11. juli 2007.
Hun var 94 år gammel.
FØRSTEDAMEN
Tekst: Jan Engebretsen