DEN 22. NOVEMBER 1963
Fredag den 22. november.
Det hele begyndte så smukt.
VELKOMMEN TIL FORT WORTH - HVOR VESTEN BEGYNDER
Efter støvregn om morgenen,
kom solen frem, strålende og smuk.
Vi landede i Dallas.
Vi har en strålende sol over os,
og præsidenten vil køre i det fri.
Hjulene er nede,
og præsidenten og fr. Kennedy er ankommet til Dallas Lufthavn.
Med præsidenten på flyet, er
vicepræsidenten og fr. Johnson...
I den forreste bil er præsidenten og fru Kennedy,
og så en efterretningstjeneste-bil, og så vores bil.
Gaderne var fyldt med mennesker,
en masse børn, der alle smilede.
Vi drejede rundt i et sving, kørte ned ad en bakke.
Pludselig var der en skarp,
høj lyd.
Et skud og så to mere.
Jeg hørte over radioen: "Lad os komme væk herfra."
Og manden, der var med os, fløj over forsædet
til Lyndon, og skubbede ham ned på gulvet
og sagde: "Ned."
Bilerne accelererede, hurtigere og hurtigere.
Jeg kastede et sidste blik tilbage over skulderen,
og så en bunke pink,
ligesom blomsterblade,
der lå på bagsædet.
Det var fr. Kennedy, der lå over præsidentens lig.
PARKLAND MEMORIAL HOSPITAL
De førte os ind i et stille lokale.
Det var fra Kenny O'Donnell
at jeg først hørte ordene:
"Præsidenten er død."
PATIENTREGISTRERING KENNEDY JOHN F.
Hr. Kilduff sagde til Lyndon: "Hr. Præsident."
Jeg så op på en bygning,
og der var allerede et flag på halv.
Det var dér uhyrligheden ramte mig.
Situationsrum, Wayside her. Kan I høre mig? Skifter.
Vi venter på edsaflæggelsen ved flyet.
Vi har det her fra Washington.
Der var et tv tændt, og kommentatoren sagde:
"Lyndon Johnson, nu præsident i USA."
Der er ingen tvivl om, at præsidenten er død.
På det tidspunkt, var fr. Kennedy og kisten ankommet.
Fr. Kennedys kjole var plettet af blod.
Hendes mands blod.
Jeg spurgte, om hun ikke ville have hjælp til at skifte.
Hun sagde: "Nej. De skal se, hvad de har gjort ved Jack."
Og der, i flyets meget smalle rammer,
med Jackie til venstre,
meget fattet, aflagde Lyndon sin ed.
Jeg prøvede at udtrykke vores følelser.
Jeg sagde: "Fr. Kennedy, du ved,
vi ville ikke engang være vicepræsident,
og nu, kære Gud, er det kommet så vidt."
Jeg ville have givet alt for at hjælpe hende.
Det er en trist tid for alle mennesker.
Jeg ved, at hele verden deler sorgen,
som fr. Kennedy og hendes familie bærer.
Jeg vil gøre mit bedste...
...det er alt, jeg kan gøre.
Jeg beder om jeres hjælp og tanker.
Det var som at gå ind på en scene til en rolle, jeg aldrig havde øvet.
Det lyder utroligt.
Jeg skulle være i en unik position,
som USA's præsidents kone.
Og kun jeg ville se begivenhederne udfolde sig
fra den specifikke vinkel.
Liz Carpenter sagde: "Du bør optage det her."
Hun gav mig sin søns lille optager.
Så i det første relativt stille øjeblik,
to eller tre dage efter den 22.,
begyndte jeg min dagbog.
Det var virkelig for vigtigt til
ikke at dele det.
Og det var utroligt.
Ved præsident Johnsons hjem i Washington i Spring Valley,
poserede landets førstefamilie til deres portræt.
De fotograferes i det hjem, hvor de skal bo,
indtil fr. Kennedy kan forlade Det Hvide Hus.
Førstedamen.
Og ved siden af præsidenten står Lynda Bird, 19 år,
og Luci Baines, 16 år.
Det kan bemærkes, at alle i familien har initialerne LBJ.
CLAUDIA "LADY BIRD" JOHNSON BESKREV SIN TID I DET HVIDE HUS.
123 TIMERS OPTAGELSER, SOM AFDÆKKER HENDES ROLLE
I JOHNSONS PRÆSIDENTSKAB.
DISSE BÅND ER SJÆLDENT BLEVET HØRT.
Tirsdag den 26. november.
Jeg tog hen for at se fr. Kennedy og tale om huslige detaljer,
som enhver kvinde, der flytter ud,
ville tale med enhver kvinde, der flytter ind.
Hun sagde, hun ville bede mig om en tjeneste.
Hun ville lade Carolines skole
fortsætte på tredje sal.
Og det var det nemmeste at sige ja til.
Hun sagde, at jeg ikke skulle være bange for huset.
I får det godt her.
Hun gentog det igen og igen, som om hun prøvede at berolige mig.
Efter jeg flyttede ind i Det Hvide Hus,
de første tre-fire uger frøs jeg hele tiden.
Jeg havde ingen appetit og tabte omkring to kilo.
Jeg gik rundt på listefødder og hviskede.
Det er slut nu. Det kan man ikke blive ved.
Har der været nogen følelse af stolthed?
Over at nå til det job, vi nu har?
Slet ikke.
Bare en fornemmelse af, hvor svært det bliver
og en beslutning om at gøre de her 12 måneder så gode som muligt.
ST. JOHN KIRKE LAFAYETTE TORV
Præsident Johnson deltog i St. John's kirke,
bad for John F. Kennedy,
og spurgte præsten i St. John's om at bede for ham,
og for Lyndon Baines Johnson,
som en snigmorders kugle pludselig havde kastet sig ud i et job,
der er det vigtigste og mest krævende på Jorden.
Søndag den 12. januar.
En ting, der ikke er blevet nævnt, men ikke er overset af mig,
er at, Lyndon har været i kirke hver søndag
siden den 22. november,
og ved lejlighed også på dagene imellem.
Det ville være en underdrivelse at sige,
at en fornuftig mand
ikke ved, hvor meget han har brug for hjælp og trøst.
Det har han.
Der var snak om, at han måske bliver droppet som kandidat til sommer.
Nu bliver han næsten helt sikkert valgt som kandidat.
Hans præsidentskab, hvor længe det end varer, bliver ikke stille,
for hans ambitioner og beslutsomhed overgår hans beskedenhed eller tvivl.
Og sådan bør det måske være for manden, der besidder den ultimative magt.
- Hallo? - Hallo?
- Jackie. - Hr. præsident?
Jeg elsker dig.
Hvor er du sød.
Jeg savner dig og tænker på dig.
Tak.
Her er en lille pige, der gerne vil hilse på dig.
- Jackie? - Ladybird?
- Ja. - Hvordan går det?
Op til over begge ører i alle mulige beslutninger
og pakke ud og så videre.
Men jeg håber, at børnene er friske og glade,
og at du får hvilet dig.
Du er så sød, Lady Bird. Det er sødt af dig at tænke på mig.
Slet ikke. Jeg skal bare i sving og lære en masse.
Lyndon vil gerne have et ord til. Og kærlighed til dig.
I lige måde. Farvel.
Lørdag den 7. marts.
Jeg har en kort udtalelse om økonomien.
Jeg er meget tilfreds med den tidlige reaktion på skattelettelsen.
Dagens højdepunkt var Lyndons pressekonference på tv.
Da det var overstået, ringede jeg til Lyndon
for at fortælle ham, hvor godt jeg syntes, han havde gjort det.
Har du et minut til at lytte til min kritik?
- Vil du hellere vente til i aften? - Ja, frue. Jeg er villig nu.
Under udtalelsen var du lidt stakåndet,
og du kiggede for meget ned.
Når du får en forberedt tekst,
skal du have mulighed for at studere den lidt mere
og læse den med lidt mere overbevisning og interesse.
Problemet er, at de kritiserer en for at bruge for meget tid.
De vil bruge det hele på spørgsmål.
Men deres spørgsmål giver ingen nyheder,
og hvis man ikke giver nogen nyheder, får man problemer.
Generelt vil jeg sige godt 10-tal.
Hvordan har du det med det?
Jeg synes, det var meget bedre end i sidste uge.
Jeg følte mig i hvert fald på sikker grund.
Som om du var kommet over bakke, psykisk og på andre måder.
Det bliver interessant at høre de andres reaktioner.
Da du gik på universitetet,
studerede du til at blive ekspert på flere områder.
Du er studerede til at blive lærer, journalist og sekretær.
Hvorfor studerede du til alle de ting?
Var det usikkerhed? Eller bare en bred vifte af interesse?
Jeg tænkte, at være journalist, ud fra, hvad jeg ved,
ville placere en der, hvor der skete noget,
på spændende steder.
En studerende fra en lille by dybt i Østtexas,
alle verdens døre åbnede sig pludselig for mig.
CLAUDIA TAYLOR HISTORIEFORTÆLLING
Jeg lavede alle mulige opgaver, men jeg foretrak historierne,
fordi jeg mødte interessante personer.
Jeg vidste, at jeg måtte finde en måde at tjene penge på
selvom jeg tænkte, at jeg ville blive gift. Det gik jeg ud fra.
Han var meget pågående,
og han var meget direkte og dynamisk.
Og jeg tror, at før dagen var omme,
friede han til mig, og jeg syntes, han var skør.
Det tager vel længere tid at bekræfte en beslutning,
som skulle vare hele livet.
Jeg blev spændt.
Jeg vidste ikke, hvad der ville ske,
men jeg vidste, det ville være vigtigt.
Taler præsidenten om
verdens problemer med dig?
Diskuterer han de ting, der tynger ham?
Jeg tror, han medgiver mig...
...at jeg har en god dømmekraft,
og han kan lide at høre, hvad jeg har at sige.
Og det er godt at have en person,
hvor man kan have en total...
...fuldstændig frihed i det, du taler om.
Søndag den 22. marts.
Lyndon ringede
og inviterede den herligste flok middagsgæster.
De talte om Vietnam.
For to uger siden var forsvarsminister McNamara landet rundt.
Min regerings holdning er tydelig,
vi støtter Sydvietnams folk fuldt ud.
Det er skræmmende at høre McNamara
tale om, hvor dedikerede oppositionssoldaterne er derovre.
De har åbenbart intensiv træning og idéer,
som mangler på vores side.
Jeg så irritationen og flossede nerver,
som jeg husker, som den sværeste del af tiden i senatet.
Det er mit problem.
Det er det, jeg må løse.
At jeg kan være taktfuld nok
og nogle gange endda led nok,
til at få Lyndon hjem til en rimelig tid,
og medbringe sit arbejde
og gøre det i en mere afslappet atmosfære.
Jeg arbejdede lidt mere,
og så lagde jeg mig i sengen for det mest luksuriøse af alt,
et glas vin og "Gunsmoke".
Min største selvforkælelse.
Alt det beviser vel bare,
at man kan leve med katastrofen hængende over hovedet.
Onsdag den 8. april.
Washington siger farvel til en af Amerikas store helte,
general Douglas MacArthur.
Vi stod på række i en højtidelig, enkelt række.
Lyndon stod til højre for mig,
og til venstre for mig stod justitsministeren.
Han så solbrændt ud, sundere, mere afslappet,
end jeg havde set ham før.
Da kisten kom forbi med flaget omkring,
følte jeg et ekko af novemberdagene
for præsident Kennedys begravelse.
Han sagde: "Du gør et godt stykke arbejde."
"Det siger alle."
Og så, efter en bemærkelsesværdig pause,
næsten som med en indsats, sagde han:
"Og det er din mand også."
Jeg respekterer Bobby på mange måder. Jeg beundrer ham.
Men jeg føler en besynderlig uro omkring ham,
hvilket jeg ikke følte omkring hans bror.
Jeg aner ikke, hvad der foregår i hans hoved.
I sin tale om nationens tilstand
opfordrede præsidenten til et angreb på fattigdom.
Vil du gøre det til et fokuspunkt for din opmærksomhed?
Jeg tror, Nancy, det spørgsmål, der dukker op
som det vigtigste i alles sind, er
at bevare freden,
og hele billedet af fattigdom,
den sorte plet i vores land, det er også meget vigtigt for mig.
Planlægger du at føre kampagne med ham i de kommende måneder?
Ja, Nancy. Jeg vil være med til det, han laver.
Fredag den 24. april.
Vi fløj i helikopter til det østlige Kentucky.
Vi landede på en eng tæt på Inez.
Det er området, hvor minedrift plejede at herske.
Det er blevet en syg industri.
Intet er kommet for at erstatte det.
Vi ankom til Tom Fletchers hjem,
og jeg spurgte Lyndon,
om at holde fotograferne væk så meget som muligt.
Det må ikke blive et cirkusnummer for disse folk.
Lyndon satte sig på verandaen
med Mr. Fletcher til en snak.
De talte om at holde børnene i skolen,
og hvordan de klarede sig, når han tjente 400 dollars om året og havde otte børn.
Jeg forventer, det er en meget begrænset kost,
og at nok år med det kunne være grunden til,
at fr. Fletcher ser så falmet og modløs ud,
og hvorfor der ikke var en trappe op til verandaen.
Da jeg hev mig selv op, tænkte jeg på, hvorfor ingen i det mindste gik ned
og savede en stub af og placerede den som et trin.
Og så indså jeg, hvordan jeg kunne vide, hvordan det var
at opfostre otte børn for 400 dollars om året?
TO REPUBLIKANERE PEGER PÅ "FATTIGDOM"
FATTIGDOM FINDES PÅ JOHNSON JORD, SIGER KONGRESMEDLEM
Det virker, som om familien Johnson
burde følge den kristne formaning,
få styr på dit hus, eller huse,
før du prædiker dette evangelium
til et program til en milliard dollars om året.
Hvor længe har familien ejet gården?
I mange år.
Lady Bird arvede den fra sin side af familien.
Det lader til, at to republikanske kongresmedlemmer er taget til Alabama.
De er ude for at interviewe nogle af mine lejere.
Skjulte båndoptagere i deres mapper.
De har taget billeder af husene,
og ret elendige, det er de,
og nu vil de prøve at forhindre Lyndons lov om fattigdom
med den prangende, sladderagtig, grim information,
at fr. Johnson har lejere, der bor i elendighed.
Du betaler 25 procent af din høst til fr. Johnson i husleje.
Ja, hr. Det er korrekt.
Har du hørt om præsident Johnsons fattigdomsprogram?
Nej, jeg har...
Hvad mener du?
Det er et forslag, som præsidenten vil have vedtaget i Kongressen for at hæve,
som han siger: "levestandarden for de fattige i dette land."
Hvad tror du, forslaget kan gøre for at øge levestandarden
for dem, der bor i dette hus?
Jeg tror, det vil hjælpe os.
Jeg fortalte Liz,
at hvor vi plejede at have 20 lejere,
havde vi nu omkring fire.
Mindst en, Charlie Cutler,
har boet der siden bedstefars tid.
Uuddannet, ufaglært, og jeg tror i hans 80'ere,
er der ingen andre steder for Charlie at tage hen.
Men vi bliver nødt til at skalke lugerne for en slem storm.
Krig i Sydvietnam.
En grim krig i et fjernt sted.
Vi nyder ikke at tabe krige.
Det er USA's officielle holdning,
at den her ikke må tabes.
I en meget ægte forstand er det ikke engang vores at vinde.
Det er en andens krig.
Men USA's vigtige interesser
og landets prestige som en stor nation,
vil blive frygtelig skadet, hvis den går tabt.
Torsdag den 14. maj begyndte med et frontalangreb ved mit bord.
Resterne af en puritansk samvittighed får mig til at læse meget post.
Selv, og nogle gange især, den dårlige post.
Og så, da skrivebordet var mere ordentligt end nogensinde før,
tog jeg til Huntlands.
Jeg ringede til Det Hvide Hus og spurgte dr. Hurst,
om han og Jim ville køre ud og tale om Lyndons problemer.
Men jeg ved ikke,
om nogen af jer virkelig forstår dybden af hans smerte,
hvornår og om han er i stand til
at sende mange tusinde
af amerikanske drenge til Vietnam.
Lyndon ringede til mig.
Jeg kunne høre på hans stemme, at han var ensom.
Det var en trist snak, mest om lejerne fra Alabama,
og om hans ønske om at komme ud af de byrder, han bærer på.
Jeg skrev en ni-siders analyse
af, hvad jeg mente, hans situation var.
For det første, hvis han besluttede sig for at bruge det,
blev det foreslået, at han ikke stillede op igen.
Stiller han ikke op, vender vi nok tilbage til ranchen
og han vil nyde det land, han elsker
og mig, Lynda og Luci mere, end vi nogensinde har gjort.
Men der ville komme en bølge af hul desillusion,
og: "Du svigtede os, Lyndon,"
blandt dem, der virkelig anså ham
som demokraternes bedste kandidat.
Der kunne blive perioder med depression,
når han så hr. X styre landet
og tænkte på, hvad han ville have gjort i stedet.
Og han ledte måske efter en syndebuk,
og det ville jeg ikke være.
Så jeg foreslår et alternativ.
Hvis han stiller han op, bliver han nok valgt som præsident.
I de følgende fire år vil han, jeg og børnene
blive kritiseret og bagtalt for ting, vi har gjort,
og ting, vi aldrig har gjort.
Nogle gange bliver han frustreret over,
at han ikke kan opnå sine ambitioner for dette land.
Det bliver smertefuldt.
Min endelige konklusion var, at jeg synes, han burde stille op,
og så om tre år og ni måneder,
i februar eller marts 1968,
meddele, at han ikke vil genvælges.
Og på det tidspunkt
tror jeg, han er så mæt,
at han kan sidde tiden ud, vende tilbage til ranchen,
hvor vi kan leve resten af vores dage i stilhed.
Rulle 30 lyd 19.
Fortæl mig om din holdning til borgerrettighedsloven,
som er oppe i Kongressen og overvejes af Senatet?
Jeg føler, at det er i orden.
Men jeg synes, at de skal godkende den.
GREENWOOD POLITI
Jeg kan ikke forstå, hvordan i USA,
at folk faktisk kan sige,
at Amerika er de fries land
og de modiges hjem,
når, lige her i Amerika, sorte er døde
uden nogen som helst grund.
Og vi prøver faktisk ikke at tage noget.
Vi vil bare have en chance
for at være anstændige mennesker
og borgere, så vi virkelig kan sige,
som sangen "Åh sig, kan du se
Ved daggryets tidlige lys
Hvad vi så stolte hylder"
Og nu græder jeg Amerika.
Er dette virkelig de fries land og de modiges hjem?
Torsdag den 2. juli.
Klokken 18.30 skete dagens store nyhed,
måske årets nyhed.
Mine amerikanske medborgere,
jeg vil nu skrive under på loven,
Borgerrettighedsloven af 1964.
Da jeg var gledet ned på min plads,
lagde jeg især mærke til justitsministeren på forreste række,
og undrede mig over, hvad der foregik i hans hoved.
Lovforslaget, som hans bror havde sponsoreret så inderligt,
havde sat så meget håb til,
og som endelig var blevet vedtaget,
tror jeg, med oprigtig hjælp fra Lyndon.
Jeg så justitsministerens udtryksløse ansigt,
og hans meget afmålte klapsalver,
som ikke ville have forstyrret en sovende myg i hans håndflade.
Der var en ceremoni i østværelset.
En underskrift af borgerrettighedsloven, inklusive tv,
hvor alle lederne i kongressen stod bag Lyndon,
da han underskrev lovforslaget med flere kuglepenne.
Ingen af dem kunne have skrevet et helt brev.
Jeg forlod Østrummet med følelsen af, at jeg havde set noget begynde
i dette lands historie,
fyldt med gode og mange problemer.
Vi vil ikke acceptere borgerrettighedsloven.
Og vi vil føre kampagne og føre kampagne
indtil den er ophævet.
Efter min mening vil det ikke stoppe sortes demonstrationer.
Det vil ikke løse raceproblemer, men det vil øge spændingerne.
Frygter du, at demokraterne udnytter det?
Efter Lyndon Johnson, den største svindler i USA,
som har været imod borgerrettighedsloven hele sit liv,
er han den mest falske person, der nogensinde har været her.
Fordi han var fra Syden, troede de nok ikke på ham.
ZEPHYR WRIGHT JOHNSON-FAMILIENS KOK
Når jeg talte for Johnson
sagde de, at jeg forudindtaget, fordi jeg arbejdede for ham.
Jeg sagde, nej. Når jeg talte med ham,
vidste jeg, det er for alle sorte.
Og jeg vidste, hvilken slags mand han var.
Der er Zephyr og Lynda Bird.
En ting, jeg vil sige om fr. Johnson,
hun var sød at finde gode steder at bo.
Og hvis vi ikke kunne blive der, blev hun der ikke.
Engang stoppede vi et sted, og kvinden sagde:
"Ja, vi har et sted til dig."
Hun sagde: Jeg har to mere med.
Hun sagde: "Nej, de kan arbejde, men vi lader dem ikke overnatte."
Og fr. Johnson sagde: "Det er en grim måde at være på,"
og hun kørte væk.
Til havs, på land og i luften
stiger den fantastiske amerikanske militærmaskine med en kraft,
der kan klare enhver trussel.
Forstærkninger bliver flyttet til strategiske steder,
som en del af en ny strategi i denne frustrerende krig.
-Ja? - Hr. Bundy ringer til ham på 9-0.
-Et øjeblik. - Tak.
Bundy.
Jeg lå vågen i nat og tænkte på det.
Det bekymrer mig helt vildt.
Jeg kan ikke se, hvad vi kan håbe på at få ud af det,
og det er noget værre rod.
Det er et forfærdeligt rod.
Jeg tænkte bare på alle de unge derude,
hvad fanden beordrede jeg dem derud for?
Tirsdag den 4. august var en afgørende dag.
Store beslutninger tager form.
Nogle helt ude af vores kontrol.
Andre skal besluttes af manden tættest på mig.
Da McGeorge Bundy gik forbi mig på gangen, så han ekstremt alvorlig ud.
Jeg spurgte ham om noget, der bragte et heftigt svar.
Det fik mig til at tænke, at vi måske stod med en lille krig.
Dette er Maddox, en af de to destroyere, der blev angrebet,
mens det patruljerede internationalt farvand i Tonkin-bugten nær Nordvietnam.
Kære medborgere, det er min pligt over for det amerikanske folk...
at rapportere, at fornyede fjendtlige handlinger
mod amerikanske skibe på havet
i Tonkin-bugten
i dag har krævet af mig,
at jeg beordrer de amerikanske militærstyrker
til at handle og svare.
Hvor skræmmende situationen end er, har jeg en vis stolthed.
Måske for Truman, Eisenhower og Kennedy
var der en lang række af disse dage.
Indtil nu har vi overlevet dem alle,
men det er en farlig vej at gå.
PRÆSIDENTEN 22. NOVEMBER 1968
Hr. præsident, det menes,
blandt journalisterne i byen, at du protesterer ret stærkt
på at blive kritiseret i aviserne og på tv.
Vil du fortælle os, hvad din sande mening om emnet er?
Jeg går ud fra, at næsten alle mennesker
hellere vil have anerkendelse end misbilligelse.
Nogle mener, at du
arbejder for hårdt og for længe,
at du bringer dit eget helbred i fare på den måde.
Hvordan beskytter du dit helbred i hverdagen?
Vi har lange dage,
og problemer, der kræver opmærksomhed,
kræver tid.
Og man har aldrig så meget tid, som man vil bruge
før man træffer disse beslutninger, men man er nødt til det.
Og jeg arbejder i højt tempo.
Og de første 100 dage var...
...fyldt til bristepunktet.
Jeg tror, folk tager fejl.
De tror, jeg vil have stor magt.
Jeg vil bare have lidt kærlighed.
Jeg tror ikke, Walter, at jeg fysisk og mentalt
kan bære ansvaret for bomben
og verden og de sorte og Syden,
og så videre.
Han sagde, at han ville flyve derop næste morgen
og annoncere, at han ikke ville stille op til genvalg
i Atlantic City.
Og jeg sagde, at det måtte han absolut ikke.
Jeg gik straks til fr. Johnson.
Hun evner at
tale ham til fornuft bedre end nogen anden.
Bird syntes, jeg skulle tage derop,
for det var ikke helt rigtigt at lade alle spekulere.
DEMOKRATERNES NATIONALE KONVENTION
Godaften. Denne kongresby ved havet
er spækket med politisk aktivitet i dag.
En overvejende sort gruppe
udfordrer den hvide delegation fra Mississippi.
Vi vil registreres som førsteklasseborgere.
Og hvis Friheds-demokraterne ikke sidder med ved bordet nu,
betvivler jeg Amerika.
1964 DEMOKRATERNE NATIONALE KONVENTION
I 22 lange minutter, mens hans kone ser på,
øser delegaterne ud af deres kærlighed til Bobby,
og til den mand, der var deres præsident.
Fr. Lyndon Johnson, Luci og Lynda er lige ankommet.
Og der er han.
USA's præsident,
og USA's næste præsident,
Lyndon B. Johnson.
Jeg vil begynde marchen
mod en overvældende sejr for vores parti og for vores nation.
Valgår 1964.
Det Hvide Hus er præmien,
og det invaderes af kvinder.
Der er fire millioner flere kvindelige vælgere i landet end mænd,
og begge partier begærer den feminine stemme.
Det er kvindens år i Washington.
Kvinderne gør krav på titlen og står over for ansvaret.
Fredag den 11. september
begyndte planlægningen af turen sydpå.
Jeg er træt af, at alle opfører sig, som om Syden er stedbarnet.
Jeg hører til der, og det tilhører mig,
Og det vil jeg sige, selvom jeg bliver afvist.
Jeg står på platformen her
og taler med Elizabeth Carpenter, fr. Johnsons pressesekretær.
Fr. Carpenter, hvad er hovedformålet med denne tur
i forhold til fr. Johnson?
Marlene, der er valg nu,
og hun hjælper med at bringe regeringens historie videre
og hendes mands bedrifter til otte stater.
Ingen kender historien bedre end fr. Johnson,
så jeg tror, vi vil sejre der til efteråret.
Alexandria er blevet valgt som første stop
af en af de største fortalere i Amerika,
og jeg kan stolt annoncere...
Jeg er stolt af at annoncere, at jeg er hendes mand.
SOM TOGET KØRER SYDPÅ, VOKSER TRUSLEN OM VOLD.
EFTERRETNINGSTJENESTEN MODTAGER EN ANONYM BOMBETRUSSEL.
TRODS TRUSLEN FORTSÆTTER LADY BIRDS RUNDTUR.
VELKOMMEN TIL GOLDWATER.
Tror du, staten vælger Goldwater?
Jeg tror, hele staten
- vælger Goldwater. - Det bliver første gang,
Georgia er blevet republikansk.
Men vi gør det denne gang.
Demokraterne har altid styret Georgia.
Så vi ville vise hende, at der er et par republikanere her nu.
Kan du fortælle mig, fr. Johnson, hvad var dine oprindelige forventninger
til denne tur, og hvordan er det gået?
Der har mest været venlige og store publikum,
men spredt derinde, har der været tilråb hist og pist.
Tror du, at du alligevel kan hjælpe med at holde Syd
i den demokratiske lejr på trods af dette?
Det er en stor ordre for en kvinde.
Men vi må se det i perspektiv.
Der har været et par stykker. De har ret til deres mening,
men du var der og så de tusindvis af mennesker,
som jublede og rakte ud for at give hånd.
Vi vil have Barry!
Mine venner, dette er et land med mange synspunkter,
og jeg respekterer jeres ret til at udtrykke jeres.
Nu er det min tur til at udtrykke min.
Tak.
21 DAGE FØR VALGET BLIVER JOHNSONS ASSISTENT,
WALTER JENKINS, ANHOLDT VED KFUM/KFUK
OG ANKLAGET FOR "UORDEN OG UANSTÆNDIGE GESTUSSER".
Walter Jenkins-episoden
rejser alvorlige spørgsmål om landets sikkerhed,
som kun præsidenten kan og skal besvare.
Eftersom lovovertrædere er sårbare over for afpresning,
bør præsidenten fortælle os,
om hr. Jenkins måtte overvære møderne,
fra Det Nationale Sikkerhedsråd,
og har adgang til militærhemmeligheder.
DET HVIDE HUS
Tror du, det er en bombe?
Ja.
Jeg tror ikke, jeg har noget valg, når jeg kender fakta, end at få ham til at gå af.
- Tror du? - Ingen af delene.
Det eneste, du kan gøre nu, er at lukke geledderne.
Den eneste måde, du kan svare på det på, er ikke direkte, men i din opførsel,
i det billede, du skaber.
I har to uger tilbage.
I er langt foran, og det, I skal gøre nu
er at sørge for, at du ikke begår fejl.
Walter virkede reserveret og fraværende.
Jeg kan ikke måle den smerte, han har gennemgået.
Det har været noget af det mest smertefulde i mit liv.
Mere smertefuldt end døden af mennesker tæt på mig.
WALTER JENKINS ER INDLAGT MED "EKSTREM TRÆTHED"
-Skat. - Ja?
Når jeg bliver afhørt,
vil jeg sige, at det er utroligt,
at en mand, jeg har kendt i alle disse år,
en troende katolik med seks børn.
Det kan kun være et nervesammenbrud.
Det er ikke noget, du skal blande dig i nu,
og det prøver vi at løse det med de bedste hjerner.
Vi arbejder på det.
Jeg tror ikke, du forstår, at førstedamen ikke kan gøre det.
Jeg tror ikke, det er rigtigt.
Jeg føler det stærkere end dig,
men du skal ikke såre ham mere, end han er såret.
Hvis vi ikke viser ham lidt støtte,
mister vi al kærlighed og hengivenhed
fra alle de mennesker, der har været hos os.
Tal med Abe og Clark om det, og...
Abe bifalder en udtalelse.
Det kan man ikke gøre mod præsidenten, skat.
Min elskede, jeg vil bede for dig sammen med Walter.
Hvis du læser, hvor jeg sagde nogle ting med Walters støtte,
vil det være i den retning, jeg lige har fortalt dig.
Farvel, min elskede.
"Jeg ved, at vores familie og alle hans venner...
...og jeg håber alle, beder for hans bedring."
JOHNSONS JORDSKRED
Folkets stemme blev hørt i landet.
68 millioner borgere i USA
går til stemmeurnerne for at udøve deres værdsatte stemmeret
og et overvældende mandat gives til Lyndon Baines Johnson,
som bliver USA's 36. præsident.
Manden, der blev væltet ind i embedet på grund af en tragedie,
indfanger en overvældende procentdel af vælgerne.
Over 61 procent,
et flertal foran Barry Morris Goldwater på næsten 16 millioner stemmer.
Det er en historisk stor sejr.
Nytårsdag.
Begyndte med sort kaffe, appelsinjuice og gode forsæt.
Jeg tilbragte hele dagen i et eventyrland for tøj.
Frakken, jeg har på til indsættelsesceremonien, er elegant.
Kjolen? Vi må vente og se.
Jeg er bare ikke typen til skitser og stofprøver.
Jeg vil bare se på stativer og tage dem på og gå ud med dem.
Det er også et af mine nytårsforsæt.
At se bedre ud offentligt.
Og at huske, hvad der hører med til jobbet.
Jeg finder det stadig meget svært,
meget usmageligt at sige førstedame.
Onsdag den 20. januar gryede smukt, lyst og tidligt.
Dagen var kommet.
Lyndon og jeg kørte ned ad gaden i en bil.
Den med de skudsikre glastag og -sider.
Der er allerede mange mennesker langs Pennsylvania Avenue.
Så kom øjeblikket, som alle dagene
i det sidste år havde været rettet mod.
Det øjeblik, hvor Lyndon aflagde ed
som USA's 36. præsident.
Det blev nævnt for mig, at jeg skulle holde Bibelen
til hans ed.
Jeg stod over for skaren mellem retspræsidenten og Lyndon,
mens han aflagde eden.
Jeg, Lyndon Baines Johnson, sværger højtideligt...
At du trofast vil udføre...
At jeg trofast vil udføre
embedet som USA's præsident.
Med Guds hjælp.
Mandag den 1. februar begynder de travle dage igen.
Jeg vågnede omkring kl. 7.00
og da Lyndon var vågen kravlede jeg ind i seng med ham og fik kaffe.
Han hørte Luci, vred som en hveps, tale om en artikel
i et blad kaldet Women's Wear,
som havde givet Johnson-kvinderne dårlige karakterer i påklædning.
Luci var tilbøjelig til at skyde skylden på Lynda Birds sokker og hyttesko,
og var meget irriteret over det.
Det er en udholdenhedskonkurrence.
Søndag den 7. februar begyndte faktisk efter midnat.
Lyndon havde hørt om Viet Cong-angrebet
på den amerikanske kaserne i Sydvietnam.
Jeg blev ret overrasket over at høre ham sige noget, jeg hørte så ofte,
men jeg ikke forventede ham sige foran de andre.
"Jeg er ikke temperamentsmæssigt udstyret til at være øverstkommanderende".
De talte om nødvendigheden om at give ordrer,
der ville give Gud ved hvilke katastrofale resultater.
Han sagde: "Jeg er for sentimental."
Det er sært, hvordan man kan være så bedøvet,
af sin egen smerte eller ens eget problem,
at man ikke helt deler smerten med den, man holder af.
Hallo?
Jeg havde et øjeblik, og jeg tænkte, at vi måske,
at jeg ville besvare dit opkald.
Jeg sætter pris på, at du ringer tilbage.
Det er meget interessant, hr. præsident,
at bemærke, at de eneste stater, du ikke havde,
i Syden, var fem sydlige stater,
hvor under 40 procent
af de sorte registrerede sig til at stemme.
Og det ville være denne koalition af sorte stemmer
og den moderate hvide stemme,
der kunne skabe Det Nye Syd.
Det er rigtigt.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at vi indtager den position,
at alle, der er født her i landet, når de når en vis alder,
at han har stemmeret, ligesom han har ret til at kæmpe.
Søndag den 7. marts.
I et stykke tid har jeg svømmet mod strømmen
mod depression og relativ inerti.
Lyndon lever også i en sky af problemer med få lysstråler.
Nu er det situationen med Selma.
Omkring 600 sorte, der marcherede, gjorde små fremskridt
mod delstatshovedstaden omkring 24 km mod øst.
De forlod knap nok Selma.
De marcherede i små grupper gennem Selma og blev ikke stoppet.
Men da de krydsede Edmund Pettus broen,
var det en anden historie.
I har to minutter til at vende om
og gå tilbage til jeres kirke.
HAISENS MADRAS- OG MARKISEFIRMA
Snesevis af dem blev behandlet for tåregas,
åbne sår, brækkede knogler.
Ved aftenstid talte sheriffen i Dallas County i radioen
for at opfordre alle til at holde sig væk fra gaderne.
Det var en anspændt dag.
Foran Det Hvide Hus marcherer demonstranter.
Det er ikke et usædvanligt syn,
men i denne kontekst mere presserende end før, tror jeg.
Fordi Lyndon er præsident fra Syden,
fordi han vandt med så stor en stemme fra de sorte sidste efterår,
fordi stemmeret har været nøglen
til hele borgerrettighedsproblematikken,
som han har kæmpet for siden '57.
Det ser ud til, at gårsdagens kamp i Selma
faktisk var slutningen på begyndelsen.
Kings svar til guvernør Wallace er endnu en march.
Samme by, Selma.
Samme destination, Montgomery.
Datoen? I morgen. Tirsdag.
Og siger King: "Han leder det selv."
Jeg hørte senere, at han ikke vidste, da han drejede,
om nogen ville følge efter.
Men det her var sejr. Det var fornuft.
Et midlertidigt låg på vulkanen
for at give tid til lovforslaget om stemmeret
for at redde os fra en katastrofe.
VI MARCHERER MED SELMA!
Det er en bys rytme.
Enhver storby.
Hvor som helst.
I dag står amerikanske byer over for en krise.
De løber på en bølge af uplanlagt vækst.
De er overfyldte og overvældede.
For første gang
begynder amerikanerne at undersøge,
hvordan deres byer blev sådan.
I vores byer er der brug for opfindsomme planer,,
som skal planlægge gader og til at forvandle åbne områder
til smukke, rekreative steder.
Lyndon holdt en tale, og den handlede om miljøet,
om bevaring,
og jeg besluttede, at det var for min egen skyld.
Fra vi gik ind i Det Hvide Hus,
var der nyhedskvinder, der spurgte: "Hvad er din rolle?"
"Hvad er din rolle?"
Og fr. Johnsons svar var:
"Min rolle som førstedame
vil vise sig i handlinger, ikke ord."
Vores mål var at overbevise fr. Johnson,
om at tage tyren ved hornene
og danne en komité med Det Hvide Hus som podium
til at lufte holdninger og gøre en indsats
for at gøre byen Washington smukkere.
Jeg tror, tiden er kommet i vores nationale bevidsthed
til at se på miljøet og spørge,
hvad mennesket gør for at skade det.
Da jeg voksede op på landet,
var jeg overladt til at klare mig selv.
Og havde ikke mange konstante ledsagere.
Naturen var min ven,
og næring og lærer.
Det var en glæde for mig, og det har aldrig svigtet mig.
Tirsdag den 9. marts skulle min forskønnelseskomité holde møde.
At tale om forskønnelse er som at samle
en sammenfiltret garnnøgle op. Alle trådene er flettet sammen.
Fritidsaktivitet og byfornyelse.
Hurtig transport og forskønnelse af veje.
Mental sundhed og kriminalitetsraten.
Det er meget svært at få samtalen
i en lige linje,
fordi alt fører til noget andet.
Omkring kl. 11.30 tog vi alle
afsted på vores udflugt.
Vi stoppede ved Green Leaf Gardens,
et boligområde med små murstensrækkehuse.
Det var Walter Washingtons område og hans store entusiasme.
Sammen har han og jeg været hyppige gæster
på skoler, boligprojekter
og i Washingtons kvarterer.
Han er en klog og dygtig embedsmand.
Vi har rejst gennem denne by.
Vi fastslog begge, at en del af det, hun ville
ville blive betragtet som kosmetisk. Og bag monumenterne
gemte der sig en stor opgave.
Og at der skal være lige adgang
til vores lands storhed og styrker og i vores kvarterer.
De skal være tilgængelige for alle.
Jeg er ingen autoritet, bare en interesseret, entusiastisk borger.
Jeg erkender, at jeg har et redskab i hænderne med den titel, jeg bærer,
og jeg vil bruge det.
Intet er vigtigere end mit engagement i forskønnelsen,
men jeg vil have et nyt ord for det.
Tirsdag den 13. juli.
Historie er min hobby. Vores niche i det næste års tid.
Det vigtigste tidspunkt på dagen,
udnævnelsen af en ny statsadvokat.
Og det er Thurgood Marshall, den første sorte til at sidde på sådan en post.
En mand med en vidunderlig fortid.
Han beundrede dommer Thurgood og talte om muligheden om,
at når en stilling blev ledig, kunne han måske gøre ham til dommer
i Højesteret.
Den 30. juli blev Medicare-loven vedtaget.
Præsident og fr. Johnson og vicepræsident Humphrey ankommer til ceremonier
der gør Medicare-loven til en del af de sociale ydelser.
Den umulige lov.
Vi har al mulig grund til at føle os tilfredse og stolte.
Fredag den 6. august.
Jeg talte med Lyndon den morgen.
Han mindede mig om underskrivelsen af loven om stemmeret.
Helt ineffektiv glemte jeg at se,
men senere var jeg stolt over at se, at Luci ikke havde glemt det.
Hun var ved fars side og gik ind med sin hånd i hans.
Det var dramatiske omgivelser, en dramatisk begivenhed.
Jeg er klar over, at udenfor dette kammer,
er et lands skandaløse samvittighed. Selv hvis vi vedtager dette lovforslag,
vil kampen ikke være slut.
Det, der skete i Selma, er en del af en større bevægelse,
som når ind i alle sektioner og stater.
Det er indsatsen fra amerikanske sorte,
som skal sikre, at de får den fulde velsignelse af det amerikanske liv.
Deres sag må også være vores sag.
Det faktum, at der havde været mange plusser i de lovgivende bedrifter
denne uge, havde ikke forhindret Vietnam i at dominere nyhederne.
Jeg har i dag beordret den mobile enhed til Vietnam
og visse andre styrker, som vil øge vores kampstyrke
fra 75.000 til 125.000 mænd næsten med det samme.
Han sagde: Vietnam bliver værre dag for dag.
Jeg har valget mellem at gå ind med store tabslister eller komme ud
med stor vanære.
Det er som at være i et fly,
og jeg skal vælge mellem at styrte eller springe ud.
Jeg har ingen faldskærm.
Når han er såret, bløder jeg.
Vil du tage et billede? Det kan du godt.
Hvad siger du? 11?
11 ville være fint.
Er det for meget eksponering?
Kan vi sige 16?
Jeg går ned mod otte, fr. Johnson?
Godt.
Fr. Johnson har formået at balancere på linen mellem hendes private rolle som kone
og mor, og hendes offentlige holdning til forskønnelse,
som nogle interessegrupper her i landet finder stødende.
Tirsdag den 17. august.
Jeg vågnede tidligt og arbejdede med Liz
og talte om, hvordan forskønnelseslovene gik i Repræsentanternes Hus og Senatet.
MOTORVEJ FORSKØNNELSESLOV
Der er fire af dem, alle omhandlede motorveje.
DEBATTEN VAR OPHEDET.
Der havde været meget snak på landet
og i aviserne, og der sker ikke meget på bakken.
LOVEN FREMSTÅR USIKKER
En af dem er helt tabt.
De andre om plakattavler og skrotpladser,
med tre procent af de penge tildelt
til at plante langs motorvejene, har en bedre chance.
Denne regering ønsker ikke at straffe
nogen privat industri eller et privat selskab i denne nation.
Men vi vil ikke lade dem blande deres egne specielle,
private mål ind i den større offentlige interesse.
Og det er derfor, det i dag er stor glæde
at underskrive loven om motorvejsforskønnelse af 1965.
Hvor mange gange er jeg kørt op til Bethesdas hoveddør?
Virkelig mange gange.
Meget tydeligt husker jeg, og jeg er sikker på også Lyndon
hans alvorlige hjerteanfald.
De første par år vi opnåede de milepæle,
trådte vi varsomt med stor angst.
Nu opfører vi os næsten, som om det ikke var sket.
Men Lyndon og jeg glemmer det ikke.
JOHNSON SKAL OPERERES PÅ FREDAG FOR AT FÅ FJERNET GALDEBLÆREN
Der var en følelse af teater over det hele.
De rullede en lang vogn op, og lægerne hjalp Lyndon op på den.
Og så sagde han: "Afsted."
Jeg følte, han spillede skuespil,
for at spare os for bekymringerne.
Galdeblæren var, som de forventede, betændt med én sten.
Det betød en dobbeltoperation, mere fare og længere genoptræning.
Få dage efter mødes Abe Fortas, præsident Johnsons personlige advokat,
og nyligt indsat i højesteret
privat med Lyndon til et uofficielt møde.
De taler i 20 minutter, før Lady Bird ankommer.
FLÅDEHOSPITAL
Jeg gik ind på værelset og fandt Abe siddende stille ved Lyndons seng.
Han bad om Abes råd om, hvordan han kunne slippe for byrden
af præsidentembedet i den næste ubestemte periode.
Så her er depressionens sorte bæst tilbage i vores liv.
Han var som en mand, der pludselig var blevet begravet af en lavine.
Han sagde, at han ikke havde lyst til at træffe en eneste beslutning lige nu.
"Jeg vil ud til ranchen.
Hubert skal ikke engang kunne ringe til mig.
De vil måske kræve, at jeg træder tilbage. Måske stiller de mig for en rigsret."
Vi sad i en stille atmosfære,
hvor Abe ydede stille juridiske observationer om alternativerne.
Abe begyndte at skrive, hvad Lyndon bad ham om.
Da Lyndon havde læst det, sagde han:
"Behold begge kopier.
Ingen må kende til dem."
Jeg mener, det er ret vigtigt, at han får nogle dage, måske uger, til at hvile sig.
Men hvordan kan man købe lidt ro, når man er USA's præsident?
Spørgsmålet er nu, hvad der sker med Johnson-stilen i 1966?
Det bliver et år, hvor stil alene ikke løser tingene.
Han har allerede lært, at han ikke kan vride armen om på Viet Cong
og nordvietnameserne på samme måde, som han kan på et genstridigt kongresmedlem.
Efter at have indset dette, resulterer det ofte
i en slags surmuleri hos præsidenten.
En vrede over spørgsmål, han ikke kan besvare,
en vrede mod pressen, en lumskhed i hans udtalelser
om hvad der er sket, og hvad der vil ske.
Den uundgåelige følelse af drama, hvad vil dette nye år bringe for os alle?
Vil du fortælle os, hvad du sender til fr. Johnson i dit telegram?
- Skal jeg læse det? - Ja, tak.
Vi ved, du deler vores sorg over tabet af liv i Vietnam.
Tilføj jeres stemmer til dem, der beder om forhandling i stedet for at bombe.
Der må være en ærefuld diplomatisk løsning på situationen i Vietnam.
Søndag den 13. februar.
Til frokost havde Lafayette Park været fuld af demonstranter.
VI STØTTER FORNUFTENS STEMMER I KONGRESSEN!
Det er så almindeligt i dag.
Lyndon sagde: Det antager ret farlige proportioner.
GYMNASIEELEVER MOD KRIGEN
Lyndon talte om enhver mors individuelle følelser
som havde en søn i Vietnam, og sammenlignede hans følelser.
Han sagde: "Der er ikke en mor i verden, der går mere op i det, end jeg gør
for jeg har 200.000 derovre, og de tror, jeg bestemmer.
Og hvis jeg ikke gør, må Gud hjælpe dem.
Hvem fanden gør så?
LUCIS BRYLLUP I DAG LINDRER FAR FRA INFLAMMATION, STREJKER, KRIGSLIDELSER
Lucis bryllupsdag begyndte klar, lys og smuk.
Det, jeg husker fra den morgen, er montagen.
Man går op ad kirkegulvet som i et teaterstykke.
Tænker ikke dybe tanker om, at dette er det sidste øjeblik
hun tilhører os alene.
Hun var fejlfri i sin værdighed og mildhed.
Jeg kan ikke huske, at han så på sit ur en eneste gang
i gudstjenesten, der varede mere end en time.
Jeg så ikke demonstranterne selv.
Kun når de var meget støjende, bemærker vi dem.
Jeg følte mig beskyttende over for Luci og Pat. Frastødt af det hele,
bare som borger og ikke klog nok til at håndtere det.
Vil du stoppe spekulationerne og fortælle os A...
...om du stiller op i 1968 og B...
...om Hubert Humphrey er din medkandidat?
Jeg vidste det ikke, der har været så mange spekulationer.
Jeg er ikke klar til at træffe en beslutning om min fremtid efter Jan '69.
Om nogle måneder på det rette tidspunkt
kan jeg bekendtgøre mine fremtidsplaner.
Lørdag den 13. maj.
For mange måneder siden forestillede jeg mig, at marts 1968 var det tidspunkt,
hvor Lyndon kunne fortælle, at han ikke vil genopstille.
For første gang i mit liv har jeg følt, at Lyndon ville blive en lykkelig pensionist.
Jeg nyder mere og mere hver gang, jeg vender tilbage til ranchen,
og jeg ved ikke, om vi kan klare endnu fire år som præsident.
Hvis livet har et mønster,
stiger intensiteten af arbejdslivet, når vi går sommeren i møde.
I rosenhaven bliver en 58-årig slaves oldebarn
nomineret af præsident Johnson til at blive højesteretsdommer.
Han er statsadvokat Thurgood Marshall.
Denne morgen har jeg budt velkommen til Kommissionen for borgerforstyrrelser,
som ledes af guvernør Kerner fra Illinois.
Amerikanerne er forbløffede over den omfattende plyndring
og vold, der har fundet sted i både små byer
og i storbycentre.
LBJ, hvor mange børn har du dræbt i dag?
Nej, vi skal sgu ikke derhen!
Cassius Clay bliver fundet skyldig i at overtræde
amerikansk lov ved at nægte at blive indkaldt.
Jeg har sagt det én gang, og jeg vil sige det igen.
Mit folks sande fjender er lige her, ikke i Vietnam.
Søndag den 13. august.
En kølig front blæste ind, og der var et løfte om at efterår i luften.
Det er underligt, man føler sig beroliget og glad for sin datters selskab
og barnebarn, og på samme tid er du tynget ned
af de problemer, der skal løses. De voksende uroligheder,
de stigende tabstal og dine venners stemmer
eller tidligere venner i Kongressen, der klager sig. De fleste fra demokraterne.
Vi så Martin Luther King på tv.
Vi taber begge dele.
Vi taber krigen mod fattigdom herhjemme.
Vi taber krigen i Vietnam moralsk og politisk...
For mig var det, som om den gamle karisma falmede.
Han var ikke så spændende, som jeg huskede ham.
Dagens meningsmåling siger, Lyndon er nede på 39, hans laveste nogensinde.
Mit instinkt siger mig, at den eneste reaktion er at arbejde hårdere,
være standhaftig og blive ved med at smile.
Men det er svært.
Vi har fået nok styrke til at sige,
at Vietnamkrigen er for the Birds.
Lynda Bird, Lady Bird og Luna Bird.
The Birds tager sig af det. Vi sidder her og ser på.
Den nye venstrefløj har højst 300.000 medlemmer.
De unge radikale håner kommunismen og ser liberale som deres fjender.
Utilfredsheden hos den nye venstrefløj er blevet bemærket
af politikeren, der mest identificerede sig med de unge.
De ser os som villige til at kæmpe en krig for frihed i Vietnam,
men uvillige til at kæmpe med en hundrededel så mange penge eller magt
eller bestræbelser på at sikre frihed i Mississippi eller Alabama,
eller i ghettoerne nordpå.
Jeg læste en eftertænksom leder.
Det er et febrilsk forsøg fra nutidens unge på at finde en måde at gøre oprør på.
Deres oprør er faktisk næsten helt negativt.
Det er en steril ting, imod rigdommens fløjls-fængsel,
konformitet og isolation.
JEG KOMMER, NÅR LYNDA BIRD KOMMER
At være bizar på strategiske steder giver folk meget eksponering
i dag med tv-dækningen af de store begivenheder.
De tror, de gør noget, når de bliver set af tv-kameraerne.
Mange unge forveksler det med handling.
Mandag den 9. oktober.
Min rejse ind i den akademiske verden.
Omkring kl. 15 ankom vi til New Haven.
Der var en stor flok demonstranter med skilte, hvor der stod:
"Stop med at forskønne Nordvietnam"
og viste billeder af folk, der skulle være brændt af napalm.
Jeg steg ud af bilen.
Afmålt langsomt og gik hen for at møde dr. Brewster.
Snart forstod jeg, at min tilstedeværelse her,
var en byrde for ham.
Hans opførsel var helt korrekt.
Men hvis jeg fornemmede rigtigt, ville han ønske, han ikke var en del af det.
Kan et stort demokratisk samfund generere energien til at bygge
projekter af orden og skønhed?
Det svar vil vise sig i løbet af de næste to årtier.
Mange tak.
Jeg har aldrig været så glad for at få en tale færdig.
På vej ud gav jeg hånd til alle.
Selv efterretningstjenesten var lettede over at aftenen var næsten forbi.
Det lærte mig også, at jeg ikke bør bo i Det Hvide Hus og isolere mig selv.
Jeg vil vide, hvad der sker, selvom at vide er at lide.
LBJ ER OND
En slående firkant dukkede op
fra Det Hvide Hus i dag og gået hen over sydplænen.
Marinekaptajn Charles Robb, hans kommende brud og hans kommende svigerforældre.
Der skal være bryllup i Det Hvide Hus,
og så skal præsidentens svigersøn i krig i Vietnam.
Lyndas bryllupsdag, lørdag den 9. december.
Ceremonien begyndte til tiden.
Hvordan kan man beskrive bruden?
Dronningeagtig, strålende, forbløffende smuk, alle hjerter i stedet løftet.
Smuk som hun var, var det ham, jeg så hele vejen, en blanding af ro
og afsked i hans blik. Hans hår var hvidere end nogensinde før,
og jeg var fuld af ømhed over for ham.
Jeg har aldrig set en smukkere ceremoni.
Lyndas brudekjole opfyldte alle forventninger,
og jeg håber, jeg lever til at se et barnebarn i den,
og så er jeg sikker på, det bliver lige så godt.
Lørdag den 13. januar.
Så vi vendte tilbage til det, der virkede som nytårsaften.
Starten på det sværeste år, med vores store problem stadig uafklaret.
Vi kørte hjem til Luci, og der var Lyn, helt smilende,
tilsyneladende på grund af øreinfektionen,
fuldstændig betaget af at se sin bedstefar.
Lyndon tilbringer mere tid med ham, end han gjorde med nogen af vores børn.
Han sagde: "Der er et job, jeg vil have, og det er at være bedstefar på fuld tid."
Det var både humoristisk og ynkeligt.
Onsdag den 17. januar.
Dagen for præsidentens årlige tale.
Lyndon havde bedt George om at skrive en udtalelse til ham,
Han sagde, at han ikke ville stille op.
Mit eget, som Lyndon havde bedt mig producere, var svagt,
og hvis der nogensinde var noget, vi burde sige
med ord med vinger og ild, så er det det nu.
Jeg har stadig den udtalelse, jeg skrev i 1964,
da Lyndon stod over for Atlantic City
og ikke ville stille op, i skuffen på mit skrivebord i soveværelset.
Jeg tog det frem, og vi genlæste, hvad jeg havde sagt.
Det lyder bedre nu.
Lyndon lagde Georges udtalelse i sin inderlomme.
Den skulle ikke med i teksten til præsidentens tale.
Hvis han klarede det, ville det komme til sidst, med en linje som denne:
"Og nu vil jeg tale med jer om en personlig sag."
Han søger svar hos dem, der står ham nær
efter et svar, efter lidt visdom, lidt fremsyn, udover hvad han kan få.
Og han sagde: "Nå,
hvad skal jeg gøre?"
Jeg så på ham med en håbløs følelse og sagde:
"Luci håber, du ikke stiller op."
Hun vil have dig, for sig selv og Lyn, og at vi alle skal være sammen.
Lynda håber, at du stiller op.
Fordi hendes mand skal i krig, og hun tror, der er større chance
for at få ham tilbage i live og alt er afgjort, hvis du er præsident.
Jeg ved det ikke. Jeg har sagt det før.
Jeg kan ikke sige, hvad du skal gøre."
Hr. formand, USA's præsident.
Jeg ønsker af hele mit hjerte, at de omkostninger, der er nødvendige,
for at bygge og beskytte vores magt, kan alt helliges til planer om fred.
Men indtil verdensbetingelser tillader, og freden er sikret
må Amerikas modigste sønner, der bærer vores nations uniform, fortsætte.
Teleprompteren gik ud et sted i den.
Jeg kunne se ham bladre gennem tre eller fire sider af teksten
foran sig, mens han ledte efter indføjelser.
Da slutningen nærmede sig, strammede jeg mig an.
Ville han række ned i lommen?
Ville jeg have det?
Ville jeg blive lettet, hvis han gjorde eller ej?
Kan vi opnå disse mål?
Selvfølgelig kan vi det.
Tak og godnat.
Han rakte ikke ned i lommen efter det udkast, jeg vidste var der.
Torsdag den 18. januar.
Jeg gennemgik gæstelisten til den første kvindemiddag, der handlede om,
"Kriminalitet i gaderne."
Nogle få af gæsterne var forsinkede, og personalet førte dem op
for at tale med mig. Eartha Kitt var en af dem.
Jeg arbejder med børn fra indre by, så derfor blev jeg inviteret til frokosten.
Jeg ville ikke med,
men Det Hvide Hus blev ved med at ringe og sige: "Ja,
fr. Johnson vil helt sikkert have dig til at komme."
"Kriminalitet er et dystert emne for et behageligt møde som dette,
men jeg tror, at alle bliver mere og mere fast besluttede på
at se det i øjnene.
Så kommer præsident Johnson ind,
han lægger albuen på prædikestolen, der pludselig var derude.
Miss Eartha Kitt havde siddet ved bordet tæt på podiet.
Hun stod i vejen for ham og sagde:
Hr. præsident, De spurgte om lovløshed i hele USA,
hvilket vi alle er interesserede i. Det er derfor, vi er her i dag.
Men hvad gør vi ved kriminelle forældre?
Forældre, der skal på arbejde, for eksempel,
som ikke kan bruge tid med deres børn, som de burde.
Det er vores største problem.
Lyndon tøvede et øjeblik, men heldigvis havde han svaret.
Det er et godt spørgsmål at stille dig selv og de andre kvinder her.
Fortæl mig, hvad I synes.
Hun satte sig ned og kastede med sit lange hår.
Jeg så hende forvente noget uden at vide hvad.
Hun ulmede og røg.
Jeg bad gæsterne om deres observationer og diskussioner.
Jeg så miss Kitts hånd, og så vidste jeg, at jeg måtte hen til hende.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle forvente, kun at det ikke ville være godt.
Hun rejste sig og begyndte at tale hurtigt, lidenskabeligt, og begyndte vredt
at fortælle, at velfærdscheckene var så små.
Og så gik hun til sin rigtige destination
og fordømte krigen i Vietnam.
Hun går et skridt frem mod mig og ser direkte på mig.
Hun er en god skuespiller.
"Fr. Johnson, du er også mor,
selvom du har haft døtre og ikke sønner.
Jeg er mor og kender følelsen af at et barn kommer ud af min mave.
Jeg har et barn, og så sender du ham i krig.
Intet under, at de gør oprør og tager pot."
Miss Kitt tog en dyb indånding, og der var helt stille.
En kvinde sad til højre for mig og sagde: "Tak, Eartha
for at sige det, du sagde.
Vi har det alle på samme måde, men 75 procent
af kvinderne her i lokalets ægtemænd arbejder for præsident Johnson."
Jeg var meget fattet, tror jeg, og sagde farvel til alle, der kom forbi.
Demonstrationen var tilbage uden for Det Hvide Hus i dag
efter at have fået et rungende slag indenfor.
Disse kvinder marcherer for Eartha Kitt,
hvis udbrud til en frokost i Det Hvide Hus i går
mod krigen, skatter og ungdommens fremmedgørelse,
der konkurrerede mod standardsvar på talen om nationens tilstand.
Miss Kitt lykkedes, hvor demonstranter og politiske modstandere har fejlet,
og bragte uenighed direkte til den første familie.
Kommunisterne havde igangsat en stor nytårsoffensiv sidst i januar.
Den sydvietnamesiske præsident Thieu erklærede militær undtagelsestilstand.
Hvem vandt, og hvem tabte i den store Tet-offensiv mod byerne?
Jeg er ikke sikker.
Viet Cong vandt ikke med en knockout, men det gjorde vi heller ikke.
Historiens dommere kan gøre det uafgjort.
Det virker nu mere sikkert end nogensinde, at den blodige oplevelse i Vietnam
vil ende i et dødvande.
Og med hver optrapning, kommer verden tættere på den kosmiske katastrofe.
Det står mere og mere klart for denne journalist, at den eneste rationelle udvej
vil være at forhandle, ikke som ofre, men som hæderlige mennesker,
som levede op til deres løfte
om at forsvare demokratiet og gjorde deres bedste.
Det er Walter Cronkite. Godnat.
Jeg meddeler i dag, at jeg stiller op til præsidentvalget.
Jeg stiller ikke op blot for at modsætte mig nogen,
men for at foreslå nye politikker.
Jeg stiller op, fordi jeg er overbevist om, at dette land er på en farlig kurs,
og fordi jeg har så stærke følelser om, hvad der må gøres,
føler jeg mig forpligtet til at gøre alt, hvad jeg kan.
Endelig afspejler min beslutning intet personligt fjendskab,
eller mangel på respekt over for præsident Johnson.
Jeg skal tillade, at mit navn deltager i primærvalget i Californien.
Hr. præsident, hvordan påvirker det den øverstkommanderende, så at sige,
at hans nye svigersøn skal i krig?
Man er vel glad for, at man har en svigersøn,
som har trænet i mange år i en elitegruppe som marinekorpset,
som er klar og udstyret til at varetage sit lands interesser.
Sådan har jeg det også med hele marinekorpset
og drengene i andre tjenester.
Søndag den 31. marts.
Lynda kom med morgenflyet fra Californien
efter at have kysset Chuck farvel aftenen før.
Hun lignede et spøgelse.
Hun sagde: "Mor, de var forfærdelige.
De blev ved med at skubbe for at nå os."
Hun mente pressen.
Kaptajn, hvor snart forventer du at være i kamp?
Der var mange andre koner, der sagde farvel til deres mænd.
Jeg fulgte hende ind på hendes værelse, og hun gik i seng.
Da jeg kom ind på Lyndons værelse, græd han.
Det er første gang, siden fr. Johnson døde, at jeg har set ham græde.
Men han havde ikke tid til at græde.
Klokken ni om aftenen skulle han holde sin tale om krigen.
Jeg kan ikke se, hvor der er et punktum eller ej.
Jeg må bare fortsætte.
Vi kan ikke ændre det, men...
Jeg havde selv brugt en stor del af lørdagen på at arbejde på det.
Jeg var ret positiv omkring mine ændringer.
Lyndon kom ind.
Jeg gik hen til ham og sagde stille: "Tempo og drama."
Jeg vidste ikke, hvordan det ville ende.
Godaften, mine amerikanske medborgere.
I aften vil jeg tale til jer om fred i Vietnam og Sydøstasien.
Det var fantastisk leveret. Hans bedste, tror jeg.
Med amerikanske sønner i marken, langt væk.
Med vores håb og verdens håb for fred på spil hver dag,
mener jeg ikke...
...at jeg skulle bruge en time eller en dag af min tid
på personlige partipolitiske årsager eller til andre pligter
end dette embedes ærefrygtindgydende pligter,
præsidentembedet i dit land.
Derfor vil jeg ikke søge,
og jeg vil ikke acceptere
nomineringen for mit parti til endnu en periode som jeres præsident.
Tak, fordi I lyttede. Godnat. Gud velsigne jer alle.
Endelig var beslutningen taget.
Og så godt som et menneske kan, kendte jeg vores fremtid.
Jeg rejste mig op, gik hen til ham, kastede armene om ham og kyssede ham.
Det var gjort med nobelhed.
Den er næsten lige så dramatisk som vores indgang til jobbet.
Selv om udgangen stadig er ni måneder væk.
Torsdag den 4. april.
Jeg spurgte Lyndon om mødet med Kennedy.
Han sagde, at Sorenson var med ham, og at de ville have Lyndon
til at støtte dem.
Bobby sagde, at han ville bevare standpunktet om at forene landet,
men han følte sig fri til at udtrykke sine følelser, som det passede ham.
Lyndon sagde, at han aldrig havde set sådan en arrogance.
Så gik jeg nedenunder med Liz. Vi arbejdede på turen til Texas.
Sjældent har jeg set mere frem til en rejse.
Jeg brænder for at vise udlændinge vores land og vores hjem.
Det var, mens hr. Per ordnede mit hår,
at Lynda Bird havde lyttet til fjernsynet og kom flyvende ind på mit værelse.
"Mor. Dr. King er blevet skudt."
Og fra det øjeblik havde aftenen en mareridtskvalitet.
Jeg har meget triste nyheder.
Martin Luther King blev skudt og dræbt her til aften.
Hvis vi var tavse, ville tv'et ikke. Det larmede konstant.
Landet har ikke oplevet sådan et chok
eller været så chokeret siden mordet på præsident Kennedy.
Alle tænkte på, hvad det ville betyde
for racemæssig vold i vores land,
for så mange menneskers arbejde for at prøve at føre os sammen.
Jeg beder alle borgere om at afvise den blinde vold, der har
ramt dr. King, som levede uden vold.
Jeg beder til, at familien kan finde trøst i alt det, han gjorde
for det land, han elskede så højt.
Fredag den 5. april var jeg tidligt oppe.
Der var nok ingen i byen, der havde en afslappet aften.
Jeg gik ind på Lyndons værelse for at drikke kaffe.
Han syntes stadig, at jeg skulle afsted.
Liz ringede, og jeg sagde, at det var nu.
Vi indså begge, at talerne skulle ændres,
verden havde forandret sig i løbet af natten.
Jeg rakte hånden frem og hilste på de udenlandske korrespondenter,
38 fra 13 europæiske lande.
Jeg følte usikkerheden, spændingen i luften.
Så snart vi var i luften, gik jeg til højtalersystemet,
og med en stille, alvorlig stemme sagde jeg:
"Vi rejser med tungt hjerte i dag
på grund af dr. Kings tragiske død."
Og så lagde jeg det bag mig med en ændring i tonefaldet
og bød dem velkommen på rejsen til den del af vores land, jeg kender bedst.
Da det hvide USA dræbte dr. King i går aftes,
åbnede hun øjnene på alle sorte mænd i landet.
Da det hvide USA dræbte dr. King i går aftes, erklærede hun krig mod os.
Jeg talte med Washington og Lynda.
Hun sagde, Det Hvide Hus er som en fæstning.
Ingen kommer ud eller ind.
Washington, Chicago, Detroit, Boston, New York
er blot nogle få af de byer, hvor de sorte er i smerte
over mordet på dr. King, formodentlig af en hvid mand,
resulterede i voldelig ødelæggelse.
-Hr. præsident? - Ja, Dick.
Vi har brug for hjælp.
Det begynder at bryde sammen.
Det er en del af konfrontationen, der er uheldig.
Denne store humanitærers tragiske død
har skabt kaos.
Præsident Johnson har gjort nogle hidtil usete fremskridt
i retning af menneskelig lighed, og han er dybt såret
af det, han betragter som uberettiget kritik.
På mindre end fire år
har han vedtaget tre skelsættende borgerrettighedslove.
Han udnævnte sorte til Højesteret
og til kabinettet for første gang i vores historie.
Og han valgte en sort til at blive Washingtons første borgmester.
Men trods alle hans anstrengelser manglede der noget
i denne præstation, som ikke forhindrede splittelsen.
- Vi vil have Kennedy! Vi vil have Kennedy! - Mange tak.
- Vi vil have Kennedy! - Mange tak.
Det, der står klart for mig, er, at vi kan samarbejde i sidste instans.
Og hvad der er sket i USA de sidste tre år,
om det så er splittelsen mellem sorte og hvide, mellem de fattige,
de mere velhavende og Vietnamkrigen,
at vi kan begynde at arbejde sammen. Vi er et godt land,
og et egoistisk land, og et medfølende land,
og jeg vil gøre det til min basis for at løbe over perioden
de næste par måneder.
Tak til jer alle, og nu er det videre til Chicago og lad os vinde det her.
Onsdag den 5. juni.
Det havde været en kort aften.
Telefonen vækkede mig fra en dyb søvn.
Det var Lyndon, der sagde: "Kommer du herind?"
Han havde puderne i ryggen på sit værelse,
som om han aldrig havde sovet,
og alle tv-skærmene var tændt.
Jeg indså straks, at der skete noget.
Jeg er ikke sikker på, om jeg hørte det fra tv eller fra Lyndon.
Senator Kennedy var blevet skudt.
Der var noget uvirkeligt over det hele.
Det kunne ikke passe.
Man drømte det.
Det var sket før.
Han havde fejret sejren i det californiske primærvalg.
Det hele havde fundet sted under et tv-kamera.
Vi har brug for en læge.
Hvad er der sket? Ved du det?
Nogen sagde, han var blevet skudt.
Tv'ets ansigter blev ved med at gentage deres forfærdelige historie.
Senator skulle have en hjerneoperation.
Det blev fastslået, at kuglen havde sat sig fast bag øret.
Hele dagen havde jeg hørt den kakofoni igen og igen.
Folks reaktion var tvivlsom.
Hvad sker der med vores land?
Hvad sker der med os?
Er vi et sygt samfund?
Jeg har en kort meddelelse.
FRANK MANKIEWICZ PRESSECHEF FOR ROBERT KENNEDY
Senator Robert Francis Kennedy
døde kl. 01.44 i dag.
Den 6. juni 1968.
Lørdag den 8. juni var en dag, hvor jeg var helt adskilt fra det normale.
En tidskapsel, der var udspændt i uvirkeligheden.
Begravelsen af senator Bobby Kennedy.
At blive husket som en god og anstændig mand,
som så forkert og prøvede at rette op på det,
så lidelse og prøvede at hele den, så krig og prøvede at stoppe den.
En af de katolske rangspersoner kom
og lænede sig over for at sige til Lyndon, at han skulle gå først.
Så gik vi til højre forbi forreste række,
hvor hele Kennedy-familien sad og stoppede for at tale først,
med Ethel, hvis ansigt var smukt, trist og fattet.
Hun sagde til Lyndon: "Du har været så venlig."
Og så fandt jeg mig selv foran fr. Jacqueline Kennedy.
Jeg sagde hendes navn og rakte hånden frem.
Hun så på mig som fra lang afstand, som om jeg var et spøgelse.
Jeg følte stor fjendtlighed.
Var det, fordi jeg var i live?
Endelig, uden et eneste glimt af udtryk, rakte hun hånden meget let ud.
Jeg opfattede det som en sorg, og gik hurtigt videre.
Det var på en måde chokerende.
Aldrig haft kontakt med hende før. Havde jeg havde oplevet det her?
Vi var tilbage i Det Hvide Hus kl. 23.
I morgen skulle vi sørge, som Lyndon havde sagt.
Og mandag ville vi alle starte forfra.
Tirsdag den 27. august, Lyndons 60-års fødselsdag.
Der var snak om at tage til kongressen
for at holde en afskedstale.
Da protesterne eksploderede i mandags,
virkede chancen for, at vi kunne komme afsted, næsten lig nul.
Den Internationale Ungdomsparti, Yuppies, kalder de sig,
var i Chicago for at protestere mod krig, fattigdom, racisme og sociale problemer.
Det er måske den sidste af de gammeldags politiske konventioner.
Det kan være enden på det Demokratiske Parti, som det har været siden Roosevelt.
Verden gennemgår krampetrækninger omkring os.
Vores parti, vores land, hele verden.
Og så fortsætter vi dette mærkelige år.
Og personligt er det et godt år i familiens tætte kreds.
Vi er stolte af det, vi hver især gør. Os alle sammen.
Det lyder måske underligt for en, der ser på os udefra.
Lynda lader os læse brevene fra Chuck.
Hun holder sit privatliv tæt på.
Hun krymper sig, når hendes far citerer ham.
Lyndon pløjer bare af sted.
Han arbejder så hårdt hver dag på de ting, han kan kontrollere.
Nogle gange tror jeg, det største mod i verden er at stå op om morgenen
og gøre dagens arbejde.
Det er en af de ting, jeg kan lide ved ham. Han bliver ved og ved.
Den sidste af de tre årlige forskønnelsesfrokoster
betyder mere for mig end nogen anden social begivenhed.
Det var en af de største dage, jeg nogensinde har tilbragt.
Vi tog afsted ud af den sydvestlige port, og så en af mine store glæder,
de store masser af azaleaer, der blev plantet i efteråret 1965
langs Pennsylvania Avenue.
En stor indgang til byen, et stort løft
til et forfaldent forretningsområde.
Siden vores Komité for en Smukkere Hovedstad blev dannet
for lidt over tre år siden, har vi hengivet os nøje
til at forbedre de offentlige skolers fysiske omgivelser i byen.
Børn vil reagere bekræftende
på forbedringer, de kan se og røre ved og deltage i.
Hendes arv som førstedame ender ikke ved forskønnelse som sådan.
Det ligger i kommunikation og i ønsket om at identificere et menneske
med dets omgivelser.
Som du måske ved, er min bekymring blevet udtrykt
i en indsats kaldet forskønnelse.
Jeg tror også, du ved, hvad der gemmer sig under det utilstrækkelige ord.
Forskønnelse for mig, er meget mere end kosmetik.
Det beskriver indsatsen for at bringe naturen
og den menneskeskabte verden i harmoni,
og det begynder selvfølgelig med træer, blomster og havearkitektur.
Det har været en af de dejligste forår
jeg kan huske i Washingtons historie.
Det har også været det mest ulykkelige og alvorlige.
Det faktum understreger vigtigheden af at forbedre miljøet for alle mennesker.
Mandag den 20. januar.
20. JANUAR 1969
Jeg stod tidligt op, ligesom da jeg var barn,
og jeg skulle til markedet, og ville ikke gå glip af noget.
Den store, sorte bil kom, og den tiltrædende præsident trådte ud
og dernæst Pat i et smukt, rosenrødt antræk.
Og så den sjove lille ting om, hvem der går først ind ad døren,
Indtil jeg tog Pats arm og sagde: "Skal vi gå ind?"
Jeg prøvede at suge det hele til mig, men jeg kan ikke huske det.
Da Lyndon kom ind, spillede de Hail to the Chief.
Han var høj, flot og imponerende.
Og meget afslappet.
Og endelig, landets nye præsident.
Tiden førte os videre.
Vi fløj over Washington og landede ved Andrews luftbase. Der var mange mennesker,
De stod ved hegnet omkring Air Force One.
Vi gik op ad trappen. Lyndon bar på sin trofaste følgesvend, Lyn.
Vi stoppede ved toppen og vinkede et bevidst farvel-billede.
Det var en stille flyvetur, og kl. 5.30 ankom vi til Bergstrom.
Der var et stort skilt over basen, hvor der stod:
"Velkommen hjem, hr. præsident og familie."
VELKOMMEN HJEM HR. PRÆSIDENT OG FAMILIE
FAMILIE
Lidt over ni gik jeg i seng med en række digte rungende i hovedet.
Den er vist fra "Indiens kærlighedssange".
"Jeg fejrer min løsladelse, teltenes stilhed og fredens lejr."
Men for mig er det ikke helt udgangen,
for jeg har elsket næsten hver dag af de fem år.
En gentagelse var på af skiltene, jeg havde set i dag. Min favorit var:
"LBJ, du var god for USA."
Præcis fire år og to dage efter at være gået af
døde Lyndon Johnson af et hjerteanfald.
Han blev 64 år.
Lady Bird levede yderligere 34 år.
Jeg kan ikke følge med dig. Måske kommer der en, jeg kan følge med.
Med Lady Birds hjælp underskrev Johnson 300 love,
som havde med miljøet at gøre.
Kan du se de små træer her? Den og den og den.
Det er cypresser.
Lady Bird er en stor forkæmper for miljøet.
Succesen med at vække folks bevidsthed lagde fundamentet
for at præsident Richard Nixon kunne skabe Miljøstyrelsen i 1970.
Velkommen tilbage, Lady Bird. Godt at have dig hjemme.
Tak, sir.
I 1988, i en alder af 75 år, blev hun førstedame og anden kvinde,
der modtog Kongressens guldmedalje.
I 1993 autoriserede Lady Bird 850 timer af Lyndon Johnsons hemmelige
båndoptagelser, herunder telefonopkald, der gav indsigt i kampen
for borgerrettigheder, krigen i Vietnam og LBJ's private kamp mod depression.
Hun godkendte også udgivelsen af sine egne bånd,
som først skulle offentliggøres efter hendes død.
Michelle var især interesseret i en optagelse,
hvor Lady Bird giver kritik til Præsident Johnsons optræden.
Nogle ting forandrer sig ikke.
Selv 50 år senere.
Hun blev kaldt "Nini" af sine syv børnebørn og flere oldebørn.
Claudia "Lady Bird" Johnson døde den 11. juli 2007.
Hun var 94 år gammel.
FØRSTEDAMEN
Tekster af: Anna Emmeluth