22. LISTOPADU 1963
Pátek, 22. listopadu.
Začalo to tak krásně.
Ráno mrholilo
a pak vysvitlo jasné slunce.
Letěli jsme do Dallasu.
Slunce nad námi jasně svítí
a prezident pojede v otevřeném prostoru.
Letadlo dosedá
a Kennedyovi přistávají na Dallas Love-Field.
Při těchto letech doprovázejí prezidenta
viceprezident a paní Johnsonová.
V prvním voze jeli prezident a paní Kennedyová,
za nimi jela tajná služba a pak my.
Ulice lemovali lidé,
spousta usmívajících se dětí.
Sjížděli jsme z kopce a zatáčeli.
A najednou se ozvala ostrá,
hlasitá rána.
Výstřel a pak další dva.
Přes vysílačku jsem slyšela: „Musíme pryč.“
Muž, který byl s námi, skočil na Lyndona
na předním sedadle, shodil ho na zem a povídá:
„K zemi.“
Auta dál zrychlovala.
Naposledy jsem se ohlédla přes rameno
a uviděla uzlíček růžové,
jako okvětní lístky,
jak leží na zadním sedadle.
To paní Kennedyová ležela na těle pana prezidenta.
NEMOCNICE PARKLAND MEMORIAL
Zavedli nás do tiché místnosti.
Kenny O'Donnell byl první,
kdo mi řekl:
„Prezident je mrtvý.“
REGISTRACE PACIENTŮ
Pan Kilduff řekl Lyndonovi: „Pane prezidente.“
Vzhlédla jsem k budově
a tam už visela vlajka na půl žerdi.
Teprve tehdy mi došlo, jak je to vážné.
Situační středisko, tady Wayside. Slyšíte mě? Přepínám.
Čekáme na přísahu v letadle.
Máme zprávy z Washingtonu.
Běžela tam televize a moderátor říkal:
„Lyndon Johnson, nový prezident Spojených států.“
Není pochyb o tom, že prezident je mrtev.
To už dorazila paní Kennedyová a rakev.
Její šaty byly potřísněné krví.
Krví jejího manžela.
Nabídla jsem se, že jí seženu někoho na převléknutí,
ale ona na to: „Ne, chci, aby viděli, co Jackovi provedli.“
A v tom úzkém prostoru letadla
s Jackie po levici
složil Lyndon, velmi klidný, přísahu.
Snažila jsem se vyjádřit své pocity.
Řekla jsem: „Paní Kennedyová,
nechtěli jsme ani to viceprezidentství,
a teď jsme tady, proboha.“
Hrozně ráda bych jí pomohla.
Je to smutná doba pro všechny.
Vím, že svět sdílí zármutek
paní Kennedyové a její rodiny.
Udělám, co budu moct.
To je vše, co můžu udělat.
Žádám vás o pomoc a názory.
Připadala jsem si, jako bych šla na pódium zahrát roli, kterou jsem nezkoušela.
Znělo to neuvěřitelně,
ale čekala mě jedinečná pozice
manželky prezidenta Spojených států.
Jen já jsem mohla sledovat vývoj událostí
z tohohle úhlu pohledu.
Liz Carpenterová mi řekla: „Tohle musíš zaznamenat.“
Přinesla mi synův diktafon,
a jakmile jsem měla chvíli klidu,
dva nebo tři dny po 22.,
začala jsem nahrávat svůj deník.
Bylo to moc důležité na to,
abych to nesdílela.
A bylo to neuvěřitelné.
DENÍKY LADY BIRD JOHNSONOVÉ
První rodina národa pózovala před domem prezidenta Johnsona
ve washingtonském Spring Valley.
Fotí se před domem, v němž zůstanou,
dokud se paní Kennedyová neodstěhuje z Bílého domu.
První dáma,
a po boku prezidenta stojí Lynda Bird, 19 let,
a Luci Baines, 16 let.
Je pozoruhodné, že celá rodina má iniciály LBJ.
CLAUDIA „LADY BIRD“ JOHNSONOVÁ ZAZNAMENALA SVŮJ POBYT V BÍLÉM DOMĚ:
123 HODIN NAHRÁVEK, KTERÉ VYSVĚTLUJÍ JEJÍ ROLI
V JOHNSONOVĚ PREZIDENTSKÉM ÚŘADU.
NAHRÁVKÁM SE ZATÍM NEDOSTALO PŘÍLIŠ POZORNOSTI.
Úterý, 26. listopadu.
Šla jsem za paní Kennedyovou probrat podrobnosti údržby domu,
které chce probrat každá žena,
která se stěhuje pryč, se ženou, která ji nahrazuje.
Řekla mi, že mě chce požádat o laskavost.
Chtěla, aby Caroline pokračovala
ve výuce ve třetím patře.
S tím se souhlasilo velmi snadno.
Řekla mi spoustu věcí, jako: „Neboj se toho domu.
Budeš tu šťastná.“
Pořád to opakovala, jako by se mě snažila uklidnit.
Když jsem se do Bílého domu nastěhovala,
první tři nebo čtyři týdny mi byla pořád zima.
Neměla jsem chuť k jídlu a zhubla jsem asi dvě kila.
Chodila jsem po špičkách a mluvila šeptem.
To už je pryč, takhle to pořád nejde.
Měli jsme z toho někdy radost?
Z pozice, kterou jsme získali?
Vůbec ne.
Jen jsem věděla, jak to bude těžké,
a byla jsem odhodlaná, aby těch 12 měsíců bylo co nejlepších.
KOSTEL SV. JANA LAFAYETTOVO NÁMĚSTÍ
Prezident Johnson navštívil episkopální kostel sv. Jana,
pomodlil se za Johna F. Kennedyho
a požádal kněze, aby se pomodlil za něj.
Za Lyndona Bainese Johnsona,
kterému kulka atentátníka vynesla tu nejdůležitější
a nejnáročnější pozici na světě.
Neděle, 12. ledna.
Všimla jsem si něčeho, o čem se nemluví.
Lyndon chodí každou neděli
od 22. listopadu do kostela
a někdy i častěji.
Vůbec nepřeháním, když řeknu,
že muž zdravého rozumu neví,
jak moc potřebuje pomoc a útěchu.
A on ji potřebuje.
Mluvilo se o tom, že ho za rok odeberou z Kennedyho kandidátky.
Teď ale kandidátku určitě povede.
Jeho mandát, jakkoli bude dlouhý, ale nebude tichý,
protože jeho ambice a odhodlání předčí jeho skromnost nebo pochyby.
A snad by to tak u muže s nejvyšší mocí i mělo být.
- Haló? - Haló?
- Jackie? - Pane prezidente?
Mám tě rád.
To je milé.
Chybíš mi a myslím na tebe.
Děkuji.
Chce tě pozdravit jedna paní.
- Jackie? - Lady Bird?
- Ano. - Jak se máš?
Vězím až po uši v rozhodnutích
a vybalování a tak.
Ale doufám, že děti mají radost
a že si odpočineš.
To jsi hodná, Lady Bird. Je hezké, že na mě myslíš.
To nic. Musím se do dát práce a hodně se toho naučit.
Lyndon s tebou chce ještě mluvit. Měj se moc hezky.
Ty taky. Ahoj.
Sobota, 7. března.
Mám tu krátké prohlášení o ekonomice.
Mám radost z první reakce na snížení daní.
Hlavním bodem dne byla Lyndonova tisková konference v televizi.
Jakmile skončila,
zavolala jsem mu, že si vedl dobře.
Chceš si poslechnout moji kritiku?
- Nebo chceš počkat do večera? - Ano, chci to slyšet teď.
Byl jsi trochu bez dechu
a moc ses díval dolů.
Když máš připravený text,
musíš mít možnost si ho projít
a přečíst ho s větším přesvědčením a zájmem.
Problém je, že mě kritizují, když mi to trvá.
Chtějí ten čas využít na otázky.
Jejich otázky ale nevedou k žádným novinkám,
a když jim neřekneš nic nového, schytáš to.
Obecně to byla lepší dvojka.
Jaký z toho máš pocit?
Bylo to mnohem lepší než minulý týden.
Přišlo mi, že jsi byl na pevné půdě.
Jako bys zdolal nějaký vrchol, psychicky i jinak.
Jsem zvědavá, co na to řeknou ostatní.
Na vysoké jste studovala
hned několik oborů.
Studovala jste na učitelku, novinářku, sekretářku.
Proč jste to dělala?
Šlo o nejistotu? Nebo jen máte hodně zájmů?
Zjistila jsem, že novinařina
vám zajistí místo v první řadě,
když se děje něco zajímavého.
Byl jsem studentka z malého městečka ve východním Texasu
a najednou se mi otevřely všechny dveře světa.
C. TAYLOROVÁ, REPORTÁŽE
Měla jsem hodně zadání, ale nejraději jsem měla reportáže,
protože mi umožnily potkat zajímavé lidi.
Věděla jsem, že se budu muset zaměřit na něco, čím se uživím,
ale vždycky jsem věřila, že se nakonec vdám.
Byl tak sebejistý,
přímý a energický.
A myslím, že na konci dne
mě požádal o ruku, a já myslela, že se zbláznil.
Myslím, že rozhodnutí,
které je na celý život, potřebuje víc času.
LADY BIRD TAYLOROVÁ
Můj pocit nadšení rostl.
Nevěděla jsem, co se stane,
ale věděla jsem, že to bude významné.
Mluví s vámi pan prezident
o problémech světa?
Probírá s vámi věci, které mu leží na srdci?
Prokazuje mi úctu tím,
že věří mému úsudku
a rád si poslechne můj názor.
A je dobré mít někoho,
s kým můžete mluvit
úplně o čemkoliv.
Neděle, 22. března.
Lyndon zvedl telefon
a pozval na večeři úžasnou skupinu hostů.
Mluvili o Vietnamu.
Před dvěma týdny ministr obrany McNamara objel zemi.
Má vláda má jasný postoj,
plně podporujeme lid Jižního Vietnamu.
Je strašné slyšet McNamaru mluvit o tom,
jak jsou tam vojáci opozice odhodlaní.
Údajně mají intenzivní trénink a nápady,
které na naší straně chybí.
Viděla jsem podrážděnost a napjatost,
které si pamatuju z těch nejtěžších dob vůdce většiny.
Tohle je můj problém.
Tohle musím vyřešit.
Musím být taktní
a někdy i neodbytná,
abych dostala Lyndona v rozumnou hodinu domů,
kam si s sebou bere práci,
aby se jí mohl věnovat v klidnějším prostředí.
Udělala jsem ještě nějakou práci
a pak se schoulila v posteli s tou nejlepší odměnou,
sklenkou vína a seriálem Gunsmoke.
Tím se rozmazluju.
To všechno jen dokazuje,
že se dá žít s tím, že vám hrozí pohroma.
Středa, 8. dubna.
Rozloučení Washingtonu s jedním z největších hrdinů Ameriky,
generálem Douglasem MacArthurem.
Seřadili jsme se do slavnostního zástupu.
Napravo jsem měla Lyndona
a nalevo státního zástupce.
Vypadal opáleně, zdravěji a uvolněněji,
než jak jsem ho znala.
Když přinesli rakev zahalenou vlajkou,
vzpomněla jsem si na listopadový pohřeb
prezidenta Kennedyho.
Řekl: „Vedete si skvěle.“
„Všichni to říkají.“
A pak se výrazně odmlčel
a řekl jakoby s námahou:
„A váš manžel taky.“
V mnoha ohledech Bobbyho respektuju a obdivuju.
Ale jsem z něj trochu nesvá,
a to jsem z jeho bratra nebyla.
Netuším, co se mu honí hlavou.
Ve Zprávě o stavu Unie
vyzval prezident k útoku na chudobu.
Zaměříte se na to přednostně?
Nancy, myslím, že otázka,
která všem leží v hlavě,
je zachování míru
a celkový obraz chudoby,
té černé skvrny v naší zemi, je pro mě taky moc důležitý.
Povedete s ním kampaň v příštích měsících?
Ano, Nancy, chci být u všeho, co dělá.
Pátek, 24. dubna.
Letěli jsme helikoptérou do východního Kentucky.
Přistáli jsme na louce poblíž města Inez.
Tady se kdysi hodně těžilo.
Není to zdravý průmysl.
Nic jej zatím nenahradilo.
Přijeli jsme k Tomovi Fletcherovi
a já Lyndona požádala,
aby od nás držel fotografy dál.
Nesmí to být pro ty lidi představení.
Lyndon si sedl s panem Fletcherem
na verandu, aby si popovídali.
Mluvili o tom, že děti musejí zůstat ve škole
a že musí uživit osm dětí ze 400 dolarů ročně.
Jídla musí mít velmi málo,
což je nejspíš důvodem,
proč vypadá paní Fletcherová tak sešle a zkroušeně
a proč na verandu nevedly žádné schody.
Když jsem na ni vystoupila, říkala jsem si,
proč někdo neodřízne pařez a neudělá z něj schod.
A pak jsem si uvědomila, že nemám ponětí,
jaké je vychovávat osm dětí ze 400 dolarů ročně.
2 REPUBLIKÁNI UKAZUJÍ NA ZEMI LADY BIRD A JEJÍ „CHUDOBU“
NÁJEMNÍCI Z ALABAMY, NA JOHNSONOVĚ PŮDĚ JE CHUDOBA
Johnsonovi by se podle mě měli
řídit křesťanskou zásadou
dát si do pořádku vlastní dům,
než se to pokusí kázat
podle programu za miliardu dolarů ročně.
Jak dlouho už Johnsonovi tuhle farmu vlastní?
Myslím, že už spoustu let.
Lady Bird ji zdědila po své rodině.
Zdá se, že dva republikánští kongresmani vyjeli do Alabamy,
aby vyslechli mé nájemníky,
ukryli si v kufřících magnetofony,
nafotili domy
v jejich zchátralém stavu
a chtějí se postavit Lyndonově zákonu o chudobě
ošklivými pomluvami,
že nájemníci paní Johnsonové žijí ve špíně.
Platíte paní Johnsonové 25 procent své úrody jako nájem.
Ano, přesně tak.
Slyšela jste o programu chudoby prezidenta Johnsona?
Ne, pane.
Co tím myslíte?
Prezident chce, aby Kongres schválil program,
který má podle něj zvýšit úroveň života chudých v této zemi.
Co by ten program mohl udělat, aby zvýšil životní úroveň lidí,
kteří žijí v tomto domě?
Já si myslím, že nám pomůže.
Řekla jsem Liz,
že kde jsme mívali 20 nájemníků
teď máme čtyři.
Jeden z nich, Charlie Cutler,
v tom domě žil od dob dědečka.
Charlie je nevzdělaný, nekvalifikovaný a ve svých 80 letech
nemá kam jít.
Ale budeme se muset obrnit před bouřkou.
Válka v Jižním Vietnamu.
Ošklivá válka na vzdáleném místě.
My neradi prohráváme.
Oficiální stanovisko Spojených států
je nutnost tuto válku neprohrát.
Vlastně nejde ani tak o naši výhru.
Je to válka někoho jiného.
Ale klíčové zájmy Spojených států
a prestiž naší země jako velkého národa
by byly poškozeny, kdybychom prohráli.
Čtvrtek 14. května začal útokem na můj stůl.
Zbytky puritánského svědomí mě nutí číst spoustu pošty,
a často hlavně té špatné.
A když jsem měla na stole po dlouhé době zase čisto,
vydala jsem se do Huntlands.
Zavolala jsem do Bílého domu a zeptala se doktora Hursta,
jestli by si s Jimem nechtěli vyjet a promluvit o Lyndonových problémech.
Myslím si ale,
že ani jeden z nich nechápe hloubku jeho bolesti,
když musí čelit možnosti
poslat tisíce
amerických chlapců do Vietnamu.
Lyndon mi volal.
Poznala jsem mu na hlase, že je osamělý.
Byl to smutný hovor, hlavně o nájemnících v Alabamě
a jeho touze zbavit se břemen, která nese.
Napsala jsem devět stran analýzy,
jak to s ním podle mě vypadá.
Zaprvé, pokud se rozhodne ho použít,
to byl návrh, že už nebude kandidovat.
Když nebude kandidovat, vrátíme se nejspíš na ranč,
aby si užil zemi, kterou miluje,
a trávil víc času se mnou, Lyndou a Luci.
Ale v lidech, kteří k němu vzhlížejí
a vidí v něm nejlepšího kandidáta Demokratické strany,
by se zvedla vlna zklamání,
že nás v tom nechal.
Přišlo by období deprese,
když by sledoval, jak zemi vede pan X,
a přemýšlel, co by na jeho místě udělal on.
Hledal by obětního beránka
a já jím být nechci.
Pak jsem napsala alternativu.
Pokud bude kandidovat, nejspíš ho zvolí prezidentem.
Během následujících čtyř let budou jeho, mě a děti
kritizovat a hanobit za věci, které jsme udělali
a které jsme neudělali.
Přijdou chvíle, kdy ho bude frustrovat neschopnost
dosáhnout cílů, které pro tento národ má.
Bude to bolet.
Došla jsem k závěru, že by měl kandidovat
a za tři roky a devět měsíců,
v únoru nebo březnu roku 1968,
oznámit, že znovu kandidovat nebude.
Tou dobou
už se mu krev v žilách uklidní,
aby mohl mandát dokončit
a dožít zbytek života v poklidu na ranči.
Záběr 30, zvuk 19.
Co si myslíte o zákonu o občanských právech,
který schválil Kongres a zvažuje Senát?
Myslím, že je v pořádku.
Měli by ho schválit.
GREENWOODSKÁ POLICIE
Nechápu, jak můžou lidé v Americe
tvrdit,
že Amerika je země svobodných
a domov statečných,
když tady černoši umírají
bez jakéhokoli důvodu.
Nechceme si nic nárokovat.
Chceme jen šanci
být slušnými lidmi a občany,
abychom mohli opravdu říct,
jak se zpívá: „Řekni, zdali zříš,
za ranních červánků,
co hrdě oslavujeme.“
Teď ale pláču, Ameriko,
je tohle opravdu země svobodných a domov odvážných?
Čtvrtek, 2. července.
V 6:30 se udála ta největší novina dne
a možná i roku.
Drazí spoluobčané,
chystám se podepsat zákon
o občanských právech z roku 1964.
Když jsem se potichu usadila,
všimla jsem si státního zástupce v první řadě a říkala jsem si,
co se mu asi honí hlavou.
Zákon, který jeho bratr tolik podporoval,
ve který vkládal naděje
a který konečně prošel
díky Lyndonově upřímné a urputné snaze.
Viděla jsem jeho apatickou tvář
a odměřený potlesk,
který by nevyrušil komára spícího na jeho dlani.
Ve východním sále proběhl obřad.
Podpis se vysílal v televizi,
za Lyndonem stáli všichni představitelé Kongresu,
zatímco podepisoval návrh hromadou propisek.
Měl sotva jednu na písmeno.
Odcházela jsem s pocitem, že jsem viděla začátek něčeho,
co ovlivní historii tohoto národa
obdařeného dobrem i problémy.
Nepřijmeme zákon o občanských právech.
A budeme agitovat,
dokud se nezruší.
Domnívám se, že to černošské demonstrace nezastaví.
Nevyřeší to rasové problémy, ale zvýší to napětí.
Bojíte se, že toho využívají demokrati?
Lyndon Johnson je největší podvodník ve Spojených státech,
celý život proti zákonu o občanských právech bojoval,
je to ten nejfalešnější člověk.
Asi mu nevěřili, protože byl jižan.
ZEPHYR WRIGHTOVÁ, KUCHAŘKA
Když jsem se za Johnsona postavila,
říkali, že nejsem objektivní, protože pro něj pracuju.
A já na to, že jsem s ním mluvila
a vím, že to dělá pro všechny černochy.
A věděla jsem, co je zač.
Tohle je Zephyr a Lynda Bird.
O paní Johnsonové řeknu jednu věc,
uměla najít hezká místa k pobytu.
A když nás tam nechtěli, nezůstala ani ona.
Jednou jsme někde zastavili a ta žena povídá:
„Ano, máme místo.“
A ona na to, že má ještě dva lidi.
A ta paní povídá: „Ne, zaměstnáváme je, ale neubytováváme je.“
A paní Johnsonová je odsoudila
a odjela.
Na moři, na souši i ve vzduchu,
úžasná vojenská mašinérie USA tvoří sílu,
která se postaví jakékoliv hrozbě.
Posily se přesouvají na strategické pozice
jako součást nové strategie této frustrující války.
- Ano? - Pan Bundy mu volá na devítku.
- Moment. - Děkuji.
Bundy.
V noci jsem musel na něco myslet.
Dost mě to děsí.
Nevím, co z toho budeme mít, až se do toho pustíme.
Je to ten největší průšvih.
Je to hrozný průšvih.
Říkám si, když jsem tam poslal všechny ty děti,
k čemu jsem je sakra odsoudil?
Úterý 4. srpna byl významný den.
Utvářejí se velká rozhodnutí,
některá zcela mimo naši kontrolu
a některá musí rozhodnout muž, který je mi nejbližší.
Když mě McGeorge Bundy míjel v hale, vypadal hrozně vážně.
Na něco jsem se zeptala a dostala jsem hrozivou odpověď.
Pomyslela jsem si, že tu máme malou válku.
Toto je Maddox, jeden ze dvou torpédoborců, které byly napadeny
při hlídkování mezinárodních vod v Tonkinském zálivu u Severního Vietnamu.
Drazí spoluobčané, je mou povinností vám oznámit,
že obnovená nepřátelská akce
proti lodím Spojených států
na širém moři v Tonkinském zálivu
mě dnes nutí k tomu,
abych vydal rozkaz vojenským silám Spojených států
zareagovat a zasáhnout.
I když je situace děsivá, cítím hrdost.
Truman, Eisenhower a Kennedy
měli dlouhé řady takových dní.
Až doteď jsme samozřejmě všechny přežili,
ale je to nebezpečná cesta.
PREZIDENT, 22. LISTOPADU 1963
Pane prezidente, místní novináři se domnívají,
že silně protestujete proti tomu,
aby vás v novinách a televizi kritizovali.
Řeknete nám, jak to skutečně vidíte?
Věřím, že téměř každý člověk
by raději sklízel souhlas než nesouhlas.
Někteří lidé si myslí,
že pracujete příliš dlouho a tvrdě
a možná tak škodíte vlastnímu zdraví.
Jak pečujete denně o své zdraví?
Někdy pracujeme dlouho
a problémy, které vyžadují pozornost,
vyžadují čas.
Nikdy nemáte tolik času, kolik na tato rozhodnutí potřebujete,
ale učinit je stejně musíte.
Moje práce je hodně hektická.
Prvních sto dní
bylo nabitých až po okraj.
Lidé se mýlí.
Myslí si, že chci velkou moc.
Ale já chci jen trochu podpory.
Waltere, nevěřím, že můžu fyzicky i psychicky
nést zodpovědnost za bombu,
za svět, černochy, jih
a tak dále.
Řekl mi, že tam zítra ráno přiletí a oznámí,
že už nebude znovu kandidovat
v Atlantic City.
A já jsem mu řekl, že to v žádném případě nemůže.
Hned jsem šel za paní Johnsonovou.
Má na něj větší vliv
než kdokoli jiný.
Bird si myslela, že bych tam měl jít,
protože nebylo správné nechat všechny tápat.
NÁRODNÍ SJEZD DEMOKRATŮ
Dobrý večer. Toto přímořské sjezdové město
dnes žije politickou aktivitou.
Převážně černošská skupina
se staví proti bílé delegaci z Mississippi.
Chceme se stát rovnocennými občany.
A pokud teď demokratická strana nezasedne,
musím o Americe pochybovat.
1964 NÁRODNÍ DEMOKRATICKÝ SJEZD
Dlouhých 22 minut, zatímco to jeho žena sleduje,
projevují delegáti svou náklonnost Bobbymu
a muži, který je jejich prezidentem.
Právě dorazila paní Johnsonová, Luci a Lynda.
A tady ho máme.
Prezident Spojených států
a příští prezident Spojených států,
Lyndon B. Johnson.
Zahájím svůj pochod
k drtivému vítězství naší strany a národa.
Volební rok 1964.
Cenou je Bílý dům
a volbě dominují dámy.
Volí o čtyři miliony více žen než mužů
a obě strany se snaží hlasy žen získat.
Ve Washingtonu nastal rok ženy.
Dámy se ujímají titulu a přebírají odpovědnost.
Pátek, 11. září.
Začala jsem plánovat kampaň na jih.
Mám dost toho, jak všichni dělají z jihu nevlastní dítě.
Patřím k němu a on ke mně
a nebudu to skrývat, i kdyby mi za to nadávali.
SPECIÁL LADY BIRD
Jsem na nástupišti speciálu Lady Bird
a mluvím s Elizabeth Carpenterovou, tiskovou mluvčí paní Johnsonové.
Paní Carpenterová, jaký je hlavní důvod této cesty,
pokud jde o paní Johnsonovou?
Marlene, probíhají volby
a ona pomáhá šířit příběh vlády
svého manžela do osmi států.
Nikdo nezná ten příběh lépe než ona,
takže věřím, že na podzim vyhrajeme.
Alexandrii vybrala jako první zastávku
ta nejlepší agitátorka v Americe
a mně je velkou ctí,
že jsem jejím manželem.
JAK SE JEJÍ VLAK PŘIBLIŽUJE JIHU, ROSTE HROZBA NÁSILÍ.
TAJNÁ SLUŽBA DOSTALA ANONYMNÍ VÝHRŮŽKU BOMBOVÝM ÚTOKEM.
KAMPAŇ LADY BIRD ALE PŘESTO POKRAČUJE.
VÍTEJTE V ZEMI GOLDWATERA
Myslíte, že stát bude volit Goldwatera?
Myslím, že ho bude volit
- celý stát. - Bude to poprvé,
co bude Georgie republikánskou.
Ale tentokrát to dokážeme.
Georgii vždy ovládali demokraté.
Tak jsme jí chtěli ukázat, že je tu teď pár republikánů.
Paní Johnsonová, jaká byla vaše očekávání
a jak to s nimi dopadlo?
Obecenstvo bylo převážně přátelské a rozsáhlé,
ale občas se objevilo i pár provokatérů.
Máte pocit, že i přesto dokážete udržet jih
na straně demokratů?
To je na jednu ženu trochu moc.
Ale musíme se na to podívat z jiné stránky.
Bylo tam několik odpůrců a mají právo na svůj názor,
ale viděli jste ty tisíce lidí,
kteří jásali a podávali ruce.
Chceme Barryho!
LBJ, USA
Přátelé, tato země má mnoho pohledů
a já respektuji vaše právo vyjádřit ten váš.
Teď je ale řada na mně, abych se vyjádřila.
Děkuji.
21 DNÍ PŘED VOLBAMI BYL JOHNSONŮV PORADCE
WALTER JENKINS ZATČEN V MÍSTNÍ YMCA
A OBVINĚN Z VÝTRŽNICTVÍ A NESLUŠNÝCH GEST.
Případ Waltera Jenkinse
vyvolává vážné otázky národní bezpečnosti,
na které může a musí odpovědět jen prezident.
Vzhledem k tomu, že pachatelé mravnostních deliktů mají sklon k vydírání,
by nám měl prezident říct,
zda byl pan Jenkins přítomen schůzkám
Rady pro národní bezpečnost
a měl přístup k největším vojenským tajemstvím.
BÍLÝ DŮM
Myslíš, že to vybouchne?
Ano, myslím.
Až zjistím fakta, budu ho muset přimět k rezignaci.
- Co myslíš? - Nemáš na výběr.
Jediné, co teď můžeš udělat, je to uzavřít.
Musíš na to zareagovat ne přímo, ale svým vystupováním
a svojí imagí.
Zbývají ti dva týdny.
Jsi ve vedení, teď si jen musíš dát pozor,
abys neudělal chybu.
Walter vypadal odtažitě a distancovaně.
Nedovedu si představit, čím si prochází.
Je to jedna z nejbolestivějších věcí v mém životě.
Bolestivější než smrt mých blízkých.
JENKINS JE V NEMOCNICI S „EXTRÉMNÍ ÚNAVOU“
- Drahoušku. - Ano?
Až se mě budou ptát, a to budou,
řeknu, že to je neuvěřitelné.
Od muže, kterého znám celé roky,
oddaného katolíka, otce šesti dětí.
Může to být jen nervové zhroucení.
Neměla by ses do toho teď plést,
snažíme se to vyřešit s těmi nejlepšími mozky,
které na tom pracují.
Asi nechápeš, že to první dáma řešit nemůže.
To není správné.
Prožívám to víc než ty,
ale nechci, abys mu ještě víc ublížila.
Pokud mu neprojevíme podporu,
ztratíme lásku a oddanost
všech lidí, kteří pro nás pracují.
Promluv si o tom s Abem a Clarkem.
Abe schvaluje prohlášení.
Tohle nemůžeš prezidentství udělat, zlato.
Lásko, modlím se za tebe a Waltera.
Pokud si přečteš, že jsem Waltera podpořila,
půjde jen o to, co jsem teď řekla tobě.
Sbohem, drahý.
NAŠE RODINA, JEHO PŘÁTELÉ
A SNAD I OSTATNÍ SE MODLÍ ZA JEHO UZDRAVENÍ.
JOHNSONOVO VÍTĚZSTVÍ
Po celé zemi zazněl hlas lidu.
68 milionů Američanů přišlo k urnám,
aby využilo své právo volit.
Lyndon B. Johnson získal drtivou většinu
a stal se 36. prezidentem Spojených států.
Muž, kterého do úřadu dosadila ruka tragédie,
získal ohromné procento hlasů.
Více než 61 procent,
tedy téměř o 16 milionů hlasů více než Barry Morris Goldwater.
Je to historicky drtivé vítězství.
Nový rok.
Pro mě začal černou kávou, pomerančovým džusem a předsevzetími.
Celý den jsem strávila v kouzelné zemi oblečení.
Kabát, který si vezmu na inauguraci, je elegantní.
Šaty? Na ty si musíte počkat.
Nejsem typ na skici a vzorníky.
Jsem typ, co přijde k věšáku, obleče si je a vynosí.
To je také jedno z mých předsevzetí,
že budu na veřejnosti vypadat lépe.
A budu si pamatovat, co ta práce vyžaduje.
Stále je pro mě obtížné
a nepříjemné nazývat se první dámou.
Ve středu 20. ledna svítalo krásně brzy.
Ten den byl tady.
Jeli jsme s Lyndonem po avenue v autě
s neprůstřelnou střechou a okny a Pennsylvania Avenue
lemovaly davy lidí.
Pak přišel okamžik, k němuž směřovaly
všechny dny minulého roku.
Okamžik, kdy Lyndon složí přísahu
jako 36. prezident Spojených států.
Bylo mi řečeno, že bych měla držet Bibli,
zatímco bude přísahat.
Stála jsem tváří k davu mezi předsedou soudu a Lyndonem,
zatímco přísahal.
Já, Lyndon Baines Johnson, slavnostně přísahám...
Že budeš čestně vykonávat.
... že budu čestně vykonávat...
Úřad prezidenta Spojených států.
K tomu ti dopomáhej Bůh.
K tomu mi dopomáhej Bůh.
Pondělí 1. února začínají zase rušné dny.
Vzbudila jsem se v sedm
a Lyndon už byl vzhůru, tak jsem si k němu lehla s kávou.
A slyšela jsem Luci, jak zapáleně diskutuje
o článku v časopise Women's Wear,
který dal ženám Johnsonovým špatnou známku za oblékání.
Luci to chtěla svést na Lyndiny ponožky a polobotky
a byla kvůli tomu hodně podrážděná.
Tahle práce je soutěž ve výdrži.
Neděle 7. února vlastně začala po půlnoci.
Lyndon se dozvěděl o útoku Vietkongu
na americká kasárna v Jižním Vietnamu.
Překvapilo mě, že řekl něco, co jsem slýchala často,
ale nečekala jsem, že to vysloví před někým jiným.
„Nemám na vrchního velitele povahu,“ řekl.
Hovořili o nutnosti vydat rozkazy,
které by přinesly bůhvíjaké kataklyzmatické výsledky.
Řekl, že je příliš sentimentální.
Je zvláštní, jak vás dokáže umrtvit
vlastní bolest a problémy,
že nedokážete s někým blízkým plně sdílet jeho peklo.
Prosím?
Měl jsem chvíli a napadlo mě,
že vám zavolám zpátky.
Moc si vážím toho, že voláte.
Je zajímavé, pane prezidente,
že jediné státy, které jste na jihu neovládl,
je pět jižních států,
ve kterých je k volbám přihlášeno
méně než 40 procent černochů.
A tato koalice černošských hlasů
a umírněných hlasů bílých
vytvoří nový jih.
Přesně tak.
Myslím, že je důležité zaujmout postoj,
že každý člověk narozený v této zemi a v určitém věku
má právo volit, stejně jako má právo bojovat.
Neděle, 7. března.
Už nějakou dobu plavu proti proudu
proti depresi a poměrné netečnosti.
I Lyndon žije v oblaku problémů s jen pár paprsky světla.
A teď je tu ta záležitost se Selmou.
Šest set černochů se vydalo na pochod k hlavnímu městu,
asi patnáct mil východně.
Sotva vyšli ze Selmy.
Pochodovali Selmou v malých skupinách a nikdo je nezastavil,
ale jakmile překročili most Edmunda Pettuse,
všechno bylo jinak.
Máte dvě minuty, abyste se obrátili
a vrátili do kostela.
Desítky účastníků utrpěly popáleniny slzným plynem,
otevřené rány a zlomené kosti.
Za soumraku vyzval v rozhlase šerif Dallasu všechny,
aby nechodili do ulic.
Byl to den plný napětí.
Před Bílým domem lidé stávkují,
což není neobvyklé.
Ale v tomto kontextu to má větší váhu.
Protože Lyndon je jižanský prezident,
protože loni vyhrál s tolika hlasy černochů
a protože právo volit je klíčem
celé otázky občanských práv,
na které pracuje od roku 1957.
Zdá se, že včerejší bitva v Selmě
byla spíše koncem začátku.
Kingova reakce na guvernéra Wallace je další pochod.
Stejné město, Selma.
Stejná destinace, Montgomery.
Datum je zítra, úterý.
A King říká, že to povede sám.
Později jsem se doslechla, že když zabočil, nevěděl,
jestli ho někdo bude následovat.
Ale tohle bylo vítězství, tohle byl zdravý rozum.
Dočasné přiklopení sopky,
aby měl zákon o hlasovacích právech v Kongresu čas
zachránit nás před katastrofou.
POCHODUJEME SE SELMOU!
Toto je rytmus města.
Jakéhokoliv velkého města.
Kdekoliv.
Americká města dnes čelí krizi.
Mají vysokou horečku neplánovaného růstu.
Jsou přelidněná a zahlcená.
Poprvé v životě
se Američané začínají vážně zabývat tím,
co se s jejich městy stalo.
Naše města potřebují nápadité programy,
které upraví ulice a změní otevřené prostory
na krásná místa odpočinku.
Lyndon měl proslov o životním prostředí,
ochraně přírody,
a já se rozhodla, že to je pro mě.
Od chvíle, co jsme přišli do Bílého domu,
se mě novinářky ptaly: „Jakou máte roli?“
„Jakou máte roli?“
A paní Johnsonová tehdy odpovídala:
„Moje role první dámy
bude ve skutcích, ne ve slovech.“
Chtěli jsme přesvědčit paní Johnsonovou,
aby se k tomu postavila čelem
a vytvořila výbor, který bude na půdě Bílého domu
formovat názory a snahy
o zkrášlení města Washington.
Myslím, že pro náš národ nastal čas
podívat se na životní prostředí a ptát se,
jak mu člověk ubližuje.
Když jsem vyrůstala na venkově,
musela jsem se zabavit sama.
Neměla jsem moc stálých společníků.
Příroda byla můj kamarád,
obživa i učitelka.
Znamenala pro mě radost a nikdy mě nezklamala.
V úterý 9. března se sešel můj výbor pro zkrášlení města.
Uchopit téma zkrášlení
je jako vzít zamotané klubko vlny, v němž všechna vlákna jsou propletená.
Rekreace a obnova města,
rychlá doprava a zkrášlení dálnic,
duševní zdraví a kriminalita.
Je těžké uplést z toho konverzaci
s jednou přímou linií,
protože všechno vede k něčemu jinému.
Asi v 11:30 se nás všech 30
vydalo na výlet.
Zastavili jsme se v Green Leaf Gardens,
v obytné čtvrti skromných cihlových domků.
Toto byl obor Waltera Washingtona a jeho zápal.
Často jsme spolu navštěvovali školy,
bytovou výstavbu
a čtvrti Washingtonu.
Je to moudrý a schopný veřejný činitel.
Procestovali jsme město.
Oba jsme věděli, že část její práce
bude považována za kosmetickou,
a když pomineme památníky, máme hodně co dělat.
Potřebujeme rovný přístup
k síle a přednostem našeho národa a našich čtvrtí.
Musí být k dispozici všem.
Nezastávám úřad, jsem jen zapálená a nadšená občanka.
Vím, že můj titul je určitým nástrojem,
a já ho chci použít.
Nic není důležitějšího, než moje zkrášlovací mise,
ale chtěla bych pro ni nové jméno.
Úterý, 13. července.
Mým primárním zájmem jsou dějiny, alespoň ještě na rok.
Nejdůležitější částí dne je samozřejmě jmenování
nového generálního prokurátora USA.
A tím je Thurgood Marshall, první černoch ve své pozici.
Muž s úžasnými úspěchy.
Obdivoval soudce Thurgooda a mluvil o možnosti,
že když se uvolní místo, udělá z něj soudce
Nejvyššího soudu.
30. července prošel zákon o Medicare.
Prezident, paní Johnsonová a viceprezident Humphrey se účastní
slavností, které začlení zákon o Medicare do sociálního pojištění.
Ten nemožný zákon.
Máme důvod cítit se hrdí a spokojení.
Pátek, 6. srpna.
To ráno jsem mluvila s Lyndonem
a on mi připomněl podpis zákona o hlasovacích právech.
Úplně jsem se zapomněla dívat,
ale byla jsem pyšná, že Luci nezapomněla.
Byla hned vedle táty, vešli dovnitř a drželi se za ruku.
Bylo to dramatické prostředí, dramatická událost.
Zvenčí sněmovny cítím,
že národ je pobouřený. I když zákon projde,
bitva nebude u konce.
Události v Selmě jsou součástí většího hnutí,
které se dotýká každé sekce a státu Ameriky.
Je to úsilí amerických černochů
zajistit si plné požehnání amerického života.
Jejich věc musí být i naše.
Fakt, že legislativní úspěchy toho týdne přinesly řadu výhod,
nezabránily Vietnamu ovládnout média.
Dnes jsem ve Vietnamu vydal rozkaz k letecké divizi
a dalším silám, které téměř okamžitě zvýší
naši bojovou sílu ze 75 000 na 125 000 mužů.
Řekl, že Vietnam je každým dnem horší.
Může do toho jít s velkým počtem obětí,
nebo odejít s hanbou.
Je to jako být v letadle
a muset si vybrat, jestli havaruješ, nebo vyskočíš,
ale nemáš padák.
Když ho zasáhnou, krvácím.
Chcete se vyfotit? Můžete.
Co myslíte, tak jedenáct?
Jedenáct by šlo.
Nemyslíte, že je to moc velká publicita?
Udělal byste šestnáct?
Už jsem na osmi, paní Johnsonová.
Dobře.
Paní Johnsonová dokáže balancovat mezi soukromou rolí manželky
a matky a svým veřejným úsilím o zkrášlování,
které některé zájmové skupiny v této zemi považují za hrubé.
Úterý, 17. srpna.
Vzbudila jsem se brzo a probírala s Liz,
jak se daří návrhům zkrášlovacích zákonů ve sněmovně a senátu.
ZÁKON O ZKRÁŠLENÍ DÁLNIC
Jsou čtyři a všechny se týkají dálnic.
DEBATA O KONTROLE SE PŘIOSTŘUJE
V zemi i v novinách se hodně mluví,
a v Kongresu se toho moc neděje.
ZÁKON MÁ NEJISTOU BUDOUCNOST
Jeden už zavrhli.
Ostatní o billboardech a vrakovištích,
s žádostí o 3 procenta peněz
na sázení podél mezistátních dálnic, mají větší šanci.
Tato vláda nemá potřebu trestat nebo penalizovat
soukromý průmysl nebo soukromé společnosti v této zemi.
Ale nedovolíme jim, aby zatěžovali veřejný fond
svými soukromými cíli.
A proto dnes s velkou radostí
podepisujeme zákon o zkrášlování dálnic z roku 1965.
Kolikrát jsem přijela ke vchodu nemocnice Bethesda?
To byly krušné chvíle.
Pořád mám v hlavě, a Lyndon určitě taky,
jeho vážný infarkt.
Prvních pár let jsme tyto milníky překračovali.
Našlapovali jsme opatrně a v rozechvění.
Teď se chováme, jako by se to snad nestalo.
I když my s Lyndonem na to nezapomeneme.
JOHNSON PODSTOUPÍ V PÁTEK ODSTRANĚNÍ ŽLUČNÍKU
Celé to působilo jako divadlo.
Přivezli dlouhý vozík a doktoři mu do něj pomohli.
A pak povídá: „Jedeme.“
Přišlo mi, jako by to hrál,
abychom se nemuseli bát.
Žlučník měl podle očekávání zanícený a byl v něm jeden kámen.
To znamenalo dvojitou operaci, větší riziko a delší zotavení.
Po operaci se Abe Fortes,
jeho právník a nový soudní úředník,
sešel s Lyndonem na neoficiální schůzce.
Mluvili spolu asi 20 minut, než dorazila Lady Bird.
ZDRAVOTNÍ STŘEDISKO
Vešla jsem a našla Abeho tiše sedět u Lyndonovy postele.
Žádal Abeho o radu, jak se vyhnout břemenu prezidentství
na následující neurčité období.
Znovu se do našich životů vrátila ta černá bestie deprese.
Vypadal jako někdo, koho najednou zasáhla lavina.
Řekl, že teď nechce dělat žádná rozhodnutí.
„Chci jet na ranč.
Nechci, aby mi Hubert volal.
Můžou chtít, abych rezignoval, nebo mě dokonce chtít sesadit.“
Seděli jsme v atmosféře otupělého ticha
a Abe tiše nabízel právní postřehy k alternativám.
Abe začal psát, o co ho Lyndon požádal.
Když si to Lyndon přečetl, povídá:
„Raději si nech obě kopie.
Nechci, aby o nich někdo věděl.“
Je důležité, aby měl dny, možná týdny, na odpočinek.
Ale jak získat trochu ticha, když jste prezidentem Spojených států?
Otázkou teď je, co se stane s Johnsonovým stylem v roce 1966?
Bude to rok, kdy styl sám o sobě nic nevyřeší.
Už ví, že nemůže na Vietkong
a severní Vietnamce tlačit jako na vzpurné kongresmany.
Když to zjistil,
zdá se, že to u něj vyvolalo mrzutost.
Zatrpklost u otázek, na které nemá odpověď,
vzpurnost vůči médiím a prohnanost v proslovech k tomu,
co se stalo a co se stane.
Ten všudypřítomný pocit dramatu, co nám přinese nový rok?
Řeknete nám, co posíláte paní Johnsonové v telegramu?
- Mám vám ho přečíst? - Ano, prosím.
Víme, že sdílíte náš zármutek nad ztrátou života ve Vietnamu.
Přidejte se k těm, kdo chtějí místo bombardování vyjednávat.
Situace ve Vietnamu musí mít čestné diplomatické řešení.
Neděle, 13. února.
V době oběda byl Lafayette Park plný protestujících.
PODPORUJEME ROZUM V KONGRESU
Je to teď tak běžné.
Lyndon říkal, že to nabývá nebezpečných proporcí.
STŘEDOŠKOLÁCI PROTI VÁLCE
Mluvil o pocitech každé matky,
která má ve Vietnamu syna, ve srovnání s těmi jeho.
Říká, že žádné matce na světě na tom nezáleží tolik jako jemu,
protože on tam má synů 200 000 a všichni si myslí, že tomu velí.
A pokud ne, Bůh jim pomáhej.
Kdo tomu teda velí?
SVATBA LUCI ULEVUJE TÁTOVI OD ZÁNĚTU, STÁVEK A VÁLKY
Luciin svatební den začal jasně a krásně.
Z toho rána si pamatuji jen sestřih.
Člověk jde uličkou jako v divadle.
A nemyslí na hluboké myšlenky o tom, že tohle je poslední chvíle,
kdy nám patří.
Byla bezchybná svou důstojností a vlídností.
Nesmírně oceňuju, že se Lyndon ani jednou nepodíval na hodinky,
i když obřad trval přes hodinu.
Sama jsem ty stávkující neviděla.
Všimli jsme si jich, až když začali být hluční.
Chci Luci a Pata chránit a jako občanka jsem znechucená.
Nejsem ale dost moudrá, abych se s tím vypořádala.
Ukončete prosím spekulace a řekněte nám,
zda chcete v roce 1968 kandidovat
a zda bude vaším spolukandidátem Hubert Humphrey?
Paní Meansová, nevěděl jsem, že se o tom tolik spekuluje.
Nejsem připravený rozhodovat se o své budoucnosti po lednu 1969.
Za několik měsíců, v pravý čas, oznámím,
jaké jsou mé budoucí plány.
Sobota, 13. května.
STONEWALL, TEXAS
Před mnoha měsíci jsem si v duchu stanovila,
že v březnu 1968 Lyndon oznámí, že už nebude znovu kandidovat.
Poprvé v životě jsem cítila, že Lyndon bude šťastnější v důchodu.
Každý návrat na ranč si užívám víc a víc
a nevím, jestli další čtyři roky v úřadu vydržíme.
Pokud má život nějaký vzorec,
pak v létě množství práce vrcholí.
Při slavnostním zahájení v Růžové zahradě byl 58letý pravnuk otroka
nominován prezidentem Johnsonem na pozici soudce Nejvyššího soudu.
Je to generální prokurátor Thurgood Marshall.
Dnes ráno jsem přivítal členy Komise pro občanské záležitosti,
které předsedá guvernér Kerner z Illinois.
Americký lid je zmatený a zděšený rabováním a násilím,
ke kterému došlo jak v malých městech,
tak i ve velkých metropolitních centrech.
LBJ, kolik dětí jsi dnes zabil?
Ani náhodou, nikam nepůjdem.
Šampion v těžké váze Cassius Clay byl shledán vinným
z porušení amerických zákonů o vojenské službě a odmítnutí účasti.
Už jsem to řekl jednou a řeknu to znovu.
Skuteční nepřátelé mého lidu jsou tady, ne ve Vietnamu.
Neděle, 13. srpna.
Přišla chladná fronta a ve vzduchu je cítit podzim.
Je to zvláštní, uklidňuje vás společnost dcery a vnoučete
a zároveň vás tíží problémy
a nutnost vyřešit rostoucí nepokoje,
rostoucí seznam obětí a hlasy vašich vlastních přátel
nebo bývalých přátel v Kongresu. A nejvíce si stěžují demokraté.
Sledovali jsme v televizi Martina Luthera Kinga.
Ztrácíme obojí.
Prohráváme válku proti chudobě doma.
Prohráváme válku ve Vietnamu, morálně i politicky.
Přijde mi, že se jeho charisma vytrácí.
Už na mě nepůsobí tolik, jak si pamatuju.
Podle dnešních průzkumů je Lyndon na 39, tak nízko ještě nikdy nebyl.
Instinkt mi říká, že jediná reakce by měla být pracovat usilovněji,
být spolehlivý a usmívat se.
Ale je to těžké.
Získali jsme dost síly, abychom řekli,
že válka ve Vietnamu je pro Birds.
Lyndu Bird, Lady Bird, Lunu Bird.
Ať se o to Birds postarají, my tu budeme sedět a dívat se.
Nová levice má nanejvýš 300 000 členů.
Mladí radikálové opovrhují komunismem a liberály považují za své nepřátele.
Nespokojenost nové levice nejvíce zaznamenal politik,
který se ztotožňuje s mladými.
Vidí, že jsme ochotní bojovat ve válce za svobodu ve Vietnamu,
ale neochotní bojovat za setinu peněz, síly nebo snahy
za svobodu v Mississippi, Alabamě
nebo ghettech na severu.
Četla jsem hloubavý úvodník.
Dnešní mladí horečně usilují o to, najít hmatatelný způsob revolty.
Jejich revolta je zcela negativní.
Je planá, proti sametovému vězení hojnosti,
konformity a izolace.
PŮJDU, AŽ PŮJDE LYNDA BIRD
Lidé se zviditelňují už jen bizarním jednáním na strategických místech
v den, kdy média hojně pokrývají hlavní události.
Myslí si, že dělají něco důležitého, když si jich všímají televizní kamery.
Mnozí mladí si to pletou s akcí.
Pondělí, 9. října.
Vydala jsem se na akademickou půdu.
Asi ve tři hodiny jsme dorazili do New Havenu.
Byla tam velká skupina protestujících s cedulemi s nápisy:
„Přestaňte zkrášlovat Severní Vietnam,“
a ukazovali obrázky lidí, které údajně popálil napalm.
Vystoupila jsem z auta.
Záměrně pomalu a šla jsem za dr. Brewsterem.
Brzy mi došlo, že ho moje přítomnost
vlastně obtěžuje.
Choval se naprosto správně.
Ale pokud mám nějaký radar, cítím, že by si přál, aby se ho to netýkalo.
Může velká demokratická společnost generovat energii
k budování projektů pořádku a krásy?
Odpověď se ukáže v příštích dvou desetiletích.
Moc vám děkuji.
V životě jsem nebyla tak ráda, že jsem domluvila.
Na cestě ven jsem si potřásla rukou se všemi kolem.
Ani tajná služba neměla větší radost, že ten večer končí.
Byla to pro mě lekce. Nesmím žít v Bílém domě a izolovat se.
Chci vědět, co se děje. I když to znamená trpět.
LBJ JE ZLÝ
Dnes vyšla z Bílého domu
silná čtyřka a přešla jižní trávník.
Kapitán Charles Robb, jeho nastávající a budoucího tchán a tchyně.
V Bílém domě proběhne svatba
a pak pojede prezidentův zeť bojovat do Vietnamu.
Lyndin svatební den, sobota, 9. prosince.
Obřad začal včas.
Jak jen popsat nevěstu?
Vypadala královsky, oslnivě, nádherně, každé srdce poblíž zajásalo.
I když byla krásná, já sledovala jeho. Měl v očích ticho a rozloučení.
Vlasy měl šedivější, než kdy dříve,
a já k němu cítila spoustu něhy.
Krásnější obřad jsem nikdy neviděla.
Lyndiny svatební šaty splnily veškerá očekávání
a já doufám, že se dožiju toho, až si je oblékne moje vnučka.
Určitě jí budou slušet stejně.
Sobota, 13. ledna.
A tak jsme se vrátili k tomu, co vypadalo jako Silvestr,
k začátku toho nejtěžšího roku s naším největším problémem stále nevyřešeným.
Jeli jsme k Luci, kde se Lyn zeširoka usmíval.
Zjevně se zbavil toho zánětu ucha.
Byl nadšený, že vidí dědečka.
Lyndon s ním tráví víc času, než kdy trávil s našimi dětmi.
Řekl, že chce jen jednu práci, a to být dědečkem na plný úvazek.
Bylo to vtipné i ubohé.
Středa, 17. ledna.
Den Zprávy o stavu Unie.
Lyndon požádal George, aby mu napsal prohlášení,
že už nebude kandidovat.
Ten můj, o který mě Lyndon požádal, byl moc mdlý.
A jestli jsme někdy potřebovali něco sdělit slovy,
která jsou úderná a mají křídla, tohle je ono.
Stále mám prohlášení, které jsem napsala v roce 1964,
když se Lyndon chystal do Atlantic City
a nechtěl jet, v pravé zásuvce stolu v ložnici.
Vytáhla jsem ho a znovu přečetla, co jsem tehdy napsala.
Teď to zní líp.
Lyndon si dal Georgeovo prohlášení do kapsy.
Do Zprávy o stavu Unie nepatřilo.
Pokud to zvládne, přijde to na konec, a uvede to nějak takhle:
„A nyní vám chci sdělit něco osobního.“
Pohlédl do tváří svých blízkých
a hledal v nich moudrost, radu, prozíravost, která mu chybí.
A řekl: „Tak co myslíte?
Co mám dělat?“
Bezradně jsem se na něj podívala a řekla:
„Luci doufá, že kandidovat nebudeš.
Chce abychom byli s tebou a Lynem všichni spolu.
Lynda doufá, že kandidovat budeš.
Protože její manžel jde do války a ona si myslí, že bude větší šance,
že se vrátí živý a všechno se vyřeší, když budeš prezidentem.
Já sama nevím, už jsem všechno řekla.
Nemůžu ti říkat, co máš dělat.“
Pane předsedo, prezident Spojených států.
Z celého srdce si přeji, aby výdaje nezbytné k vybudování
a ochraně naší moci směřovaly k míru.
Ale dokud to světové podmínky nedovolí a nedosáhneme míru,
nejstatečnější synové Ameriky, kteří nosí naši národní uniformu, musí pokračovat.
Někdy během řeči vypadl teleprompter.
Viděla jsem, jak listuje třemi nebo čtyřmi stranami textu,
zatímco text doplňoval.
Když jsme se blížili ke konci, zpozorněla jsem.
Sáhne do kapsy?
Chtěl jsem, aby to udělal?
Uleví se mi, když to udělá, nebo když to neudělá?
Můžeme těch cílů dosáhnout?
Samozřejmě, že můžeme.
Díky a dobrou noc.
Nesáhl do kapsy pro řeč, kterou tam měl.
Čtvrtek, 18. ledna.
Prošla jsem seznam hostů prvního oběda Women Doers. Tématem byl
„Zločin na ulicích.“
Pár hostů přišlo pozdě a zaměstnanci je přivedli za mnou.
Mezi nimi byla i Eartha Kittová.
Pracuju s dětmi z chudých čtvrtí, proto mě pozvali na tenhle oběd.
Nechtěla jsem jít,
ale pořád volali z Bílého domu
a tvrdili, že paní Johnsonová chce, abych přijela.
Zločin je pro tak příjemné setkání ponuré téma,
ale myslím, že všichni jsou čím dál víc
odhodlaní mu čelit.
Pak vešel prezident Johnson
a opřel se o kazatelnu, která tam najednou byla.
Slečna Kittová, která seděla poblíž pódia,
mu vstoupila do cesty a řekla:
Pane prezidente, ptal jste se na zločin ve Spojených státech,
který nás všechny zajímá a kvůli kterému tu dnes jsme.
Ale co uděláme s rodiči delikventů?
S těmi, kteří musejí do práce
a nemůžou trávit se svými dětmi tolik času, jak by měli.
To je náš hlavní problém.
Lyndon se na chvíli zastavil, ale naštěstí znal odpověď.
Myslím, že je to dobrá otázka pro vás a zde přítomné ženy.
Rád si pak poslechnu váš názor.
Sedla si, típla cigaretu a pohodila dlouhými vlasy.
Od té chvíle jsem ji sledovala a čekala jsem, ale nevěděla na co.
Běsnila a kouřila.
Požádala jsem hosty o postřehy a diskusi.
Slečna Kittová se přihlásila a já věděla, že se k ní musím dostat.
Nevěděla jsem, co čekat, jen to, že to nebude dobré.
Vstala a rychle a zapáleně se rozmluvila. Začala rozhořčením,
že podpora sociálního pojištění je tak malá.
Pak svou řeč vystupňovala ke svému cíli,
kterým bylo odsoudit válku ve Vietnamu.
Přistoupila ke mně a upřeně se na mě zadívala.
Je to dobrá herečka.
Povídá: „Paní Johnsonová, taky jste matka,
i když máte dcery, ne syny.
Jsem matka a vím, jaké to je, když ze mě vyjde dítě.
Měla jsem dítě a vy jste ho poslali do války.
Není divu, že se děti bouří a kouří trávu.“
Zastavila se, aby se nadechla do ohromeného ticha.
Žena po mé pravici a řekla: „Děkuji, Eartho,
za to, co jsi nám sdělila,
cítíme to stejně, ale 75 procent žen v této místnosti
má manžela, který pracuje pro prezidenta Johnsona.“
Byla jsem velmi klidná a rozloučila jsem se se všemi, kteří přišli.
Před Bílým domem se opět protestuje poté,
co zasadili ránu uvnitř.
Tyto ženy demonstrují na podporu Earthy Kittové,
jejíž výbuch na včerejším obědě v Bílém domě
proti válce, daním a odcizení mladých
přitáhl pozornost, která konkurovala reakcím na Zprávu o stavu Unie.
Kittová uspěla tam, kde stávkující a odpůrci selhali,
a projevila nesouhlas přímo před první rodinou.
Komunisté zahájili v lednu masivní novoroční ofenzívu.
Jihovietnamský prezident Thieu vyhlásil stanné právo.
Kdo vyhrál a prohrál ve velké ofenzivě Tet proti městům,
to nevím.
Vietkong nevyhrál knockoutem, ale my taky ne.
Rozhodčí dějin to možná uvidí jako remízu.
Nyní je jistější než kdy dřív, že krvavá záležitost Vietnamu
skončí patovou situací.
A s každým vyhrocením se svět přibližuje vesmírné katastrofě.
Mně osobně je jasné, že jediná rozumná cesta ven
je vyjednávat ne jako oběti, ale jako čestní lidé,
kteří splnili slib,
že budou bránit demokracii, a udělali, co bylo v jejich silách.
Tohle je Walter Cronkite. Dobrou noc.
SENÁTOR ROBERT F. KENNEDY
Oznamuji svou kandidaturu na prezidenta Spojených států.
Nekandiduji, abych někomu oponoval,
ale abych navrhl novou politiku.
Kandiduju, protože jsem přesvědčen, že tato země je na nebezpečné cestě,
a protože jsem přesvědčený o tom, co je třeba udělat,
a cítím povinnost udělat pro to vše.
A nakonec, mé rozhodnutí nemotivuje žádná osobní nevraživost
či neúcta vůči prezidentu Johnsonovi.
Nyní musím povolit zápis svého jména do kalifornských primárek.
Pane prezidente, jak ovlivňuje vrchního velitele fakt,
že jeho nový zeť jde do války?
Člověk je asi rád, že má zetě,
který si prošel lety výcviku u elitní jednotky, jako jsou mariňáci,
a který je připraven a vybaven k tomu, aby se postavil za zájmy své země.
Totéž si myslím o všech mariňácích
a chlapcích v jiných sborech.
Neděle, 31. března.
Lynda letěla z Kalifornie nočním spojem po tom,
co se předchozí večer rozloučila s Chuckem.
Vypadala jako duch.
Řekla: „Matko, byli hrozní.
Pořád do nás strkali, aby se k nám dostali.“
Myslela média.
Kapitáne, jak brzy půjdete do boje?
A byla tam spousta jiných manželek, které se loučily se svými manžely.
Odvedla jsem ji do jejího pokoje a ona šla spát.
Když jsem šla do pokoje za Lyndonem, plakal.
To bylo poprvé, co plakal, od smrti paní Johnsonové.
Ale neměl na to čas.
V devět hodin večer měl pronést řeč o válce.
Nevím, kde je tečka.
Musíme to tak nechat a pokračovat,
nemůžeme to změnit, ale...
Sama jsem na ní většinu soboty pracovala.
Měla jsem ze svých změn dobrý pocit.
Lyndon přišel.
Šla jsem za ním a tiše povídám: „Tempo a napětí.“
A nevěděla jsem, jak to dopadne.
Dobrý večer, mí drazí spoluobčané,
dnes večer chci mluvit o míru ve Vietnamu a jihovýchodní Asii.
Pronesl tu řeč skvěle, zatím nejlépe.
Vzhledem k tomu, že američtí chlapci jsou daleko na bojištích
a naše naděje a naděje světa na mír jsou v sázce,
nemyslím si,
že bych měl hodinu či den svého času věnovat
osobním stranickým záležitostem nebo jiným povinnostem,
než jsou povinnosti tohoto úřadu,
prezidenství vaší země.
Proto nebudu usilovat
a nepřijmu nominaci své strany
na prezidenta dalšího období.
Děkuji za pozornost, dobrou noc a Bůh vám všem žehnej.
Konečně bylo rozhodnuto a oznámeno.
Znala jsem naši budoucnost, jak je to jen lidsky možné.
Vstala jsem, objala ho a políbila.
Bylo to ušlechtilé.
A svým způsobem i stejně dramatické, jako byl náš nástup do této pozice.
Ačkoli odchod nás čeká až za devět měsíců.
Čtvrtek, 4. dubna.
Zeptala jsem se Lyndona na setkání s Kennedym.
Prý ho doprovodil Sorensen a chtějí,
aby je Lyndon podpořil.
Bobby řekl, že trvá na tom, že chce zemi sjednotit,
ale cítí, že může svobodně vyjádřit své pocity, jak uzná za vhodné.
Lyndon říkal, že takovou aroganci nikdy nezažil.
Pak jsem šla dolů s Liz a pracovaly jsme na té cestě do Texasu.
Jen málokdy jsem se na nějakou cestu těšila víc.
Ráda ukazuji cizincům naši zemi a náš domov.
Chvíli trvalo, než mi pan Per upravil vlasy,
a Lynda Bird poslouchala televizi. Pak mi najednou vtrhla do pokoje.
„Mami. Zastřelili doktora Kinga.“
Od té chvíle se z večera stala noční můra.
Mám pro vás velmi smutnou zprávu.
Martin Luther King byl dnes zastřelen.
Ztichli jsme, ale televize vyřvávala dál.
Od vraždy prezidenta Kennedyho
nezažil národ takový šok a nebyl tak ohromený.
Všem se honilo hlavou, co to bude znamenat
pro rasové násilí v naší zemi
a práci tolika lidí, abychom se sjednotili.
Žádám občany, aby odmítli slepé násilí,
které zasáhlo dr. Kinga, který násilí neuznával.
Modlím se, aby jeho rodina našla útěchu ve všem, co se snažil udělat pro zemi,
kterou tolik miloval.
V pátek 5. dubna jsem vstávala brzy.
Nikdo ve městě se nejspíš dobře nevyspal.
Šla jsem do Lyndonova pokoje na kávu.
Pořád byl přesvědčený, že bych měla jet.
Liz volala a já jí řekla, že se jede.
Uvědomily jsme si, že musíme udělat v proslovech pár změn,
svět se přes noc změnil.
Potřásla jsem si rukou se všemi zahraničními korespondenty,
38 z 13 evropských zemí.
Cítila jsem ve vzduchu nejistotu a napětí.
Jakmile jsme byli ve vzduchu, šla jsem k palubnímu rozhlasu
a tichým a vážným hlasem jsem řekla:
„Cestujeme dnes s těžkým srdcem
kvůli tragické smrti dr. Kinga.“
Pak jsem změnila tón
a přivítala je na cestě do části naší země, kterou znám nejlíp.
Když včera bílá Amerika zabila doktora Kinga,
otevřela oči každému černochovi v této zemi.
Když včera bílá Amerika zabila doktora Kinga, vyhlásila nám válku.
Mluvila jsem s Washingtonem, s Lyndou.
Bílý dům je prý jako pevnost,
nikdo se nedostane dovnitř ani ven.
Washington, Chicago, Detroit, Boston a New York
je jen pár měst, ve kterých se bolest černochů
z vraždy dr. Kinga, patrně bělochem,
projevuje násilím.
- Pane prezidente? - Ano, Dicku?
Máme problém, potřebujeme pomoc.
Začíná se to na různých místech rozpadat.
Tato část konfrontace je nešťastná.
Nejtragičtější smrt tohoto velkého lidumila
způsobila zmatek.
Prezident Johnson učinil nebývalé pokroky
k lidské rovnoprávnosti a hluboce ho bolí to,
co považuje za nespravedlivou kritiku.
Během necelých čtyř let
podepsal tři zásadní zákony o občanských právech.
Poprvé v naší historii jmenoval
černocha do Nejvyššího soudu a do vlády.
A zvolil černocha jako prvního starostu Washingtonu.
Ale přes veškeré jeho úsilí chybělo něco,
co mělo zabránit tomu, aby se od sebe rasy vzdálily.
- Chceme Kennedyho! - Díky moc.
Myslím, že je zjevné, že nakonec dokážeme spolupracovat.
A přes to, co se dělo v USA za poslední tři roky,
ať už je to rozdíl mezi černochy a bělochy,
chudými a bohatými a válka ve Vietnamu,
můžeme začít spolupracovat,
jsme skvělá země, sobecká a soucitná,
a já na tom hodlám stavět
v několika dalších měsících.
Díky vám všem, teď je na řadě Chicago, musíme to vyhrát.
Středa, 5. června.
Byla to krátká noc.
Telefon mě vzbudil z hlubokého spánku.
Byl to Lyndon a řekl jen: „Můžeš přijít?“
Byl ve svém pokoji opřený o polštáře,
vypadal, jako by ještě nespal,
a běžely mu televize.
Hned mi došlo, že se něco děje.
Nevím, jestli jsem to poprvé slyšela od něj nebo z televize.
Senátor Kennedy byl zastřelen.
Celé to působilo nereálně.
To není možné.
To se ti zdá.
To už tady bylo.
Oslavoval vítězství v kalifornských primárkách.
Celé se to odehrálo na televizní kameře.
Potřebujeme doktora.
Co se tu stalo? Víte to?
Někdo řekl, že byl postřelen.
Tváře v televizi pořád opakovaly ten odporný příběh.
Senátor měl podstoupit operaci mozku.
Zjistilo se, že kulka se zasekla někde za uchem.
Celý den jsem poslouchala tuhle kakofonii.
Lidi chtěli vědět, co se děje.
Kam to naše země spěje?
Co se to s námi děje?
Jsme zvrácená společnost?
Chci přečíst krátké oznámení.
TISKOVÝ MLUVČÍ ROBERTA KENNEDYHO
Senátor Robert Francis Kennedy
zemřel dnes v 1:44,
6. června 1968.
Sobota 8. června byl den, který se vymykal běžnému životu.
Kapsle času, která se odtrhla od reality.
Pohřeb senátora Bobbyho Kennedyho.
Budeme na něj vzpomínat jako na slušného muže,
který viděl zlo a snažil se ho napravit,
viděl utrpení a snažil se ho vyléčit, viděl válku a snažil se ji zastavit.
Přišel jeden z katolických hodnostářů,
nahnul se k Lyndonovi, a řekl mu, aby odešel první.
Pak jsme šli doprava, kolem první řady,
kde seděla celá Kennedyho rodina, a promluvili jsme nejprve s Ethel.
Byla krásná, smutná a vyrovnaná.
Řekla Lyndonovi jen: „Jste laskavý.“
A pak jsem se ocitla před Jacqueline Kennedyovou.
Oslovila jsem ji a natáhla ruku.
Podívala se na mě z velké dálky, jako bych byla přízrak.
Cítila jsem silné nepřátelství.
Možná proto, že jsem žila?
Nakonec bezvýrazně natáhla ruku.
Zamumlala jsem, že je mi to líto, a rychle jsem šla dál.
Bylo to šokující.
Tohle se mi s ní nikdy předtím nestalo.
Do jedenácti jsme byli zpět v Bílém domě.
Zítra bude den smutku, jak prohlásil Lyndon.
A v pondělí začneme všichni znovu.
Úterý 27. srpna, Lyndonovy 60. narozeniny.
Mluvilo se o tom, že pojedeme na sjezd
a předneseme proslov na rozloučenou.
Když v pondělí sjezd vypukl,
šance, že stihneme cestu, se zdála téměř nulová.
Mezinárodní strana mladých, říkali si Yuppies,
se vydala do Chicaga protestovat proti válce, chudobě a rasismu.
Možná je to poslední z těch starých rituálních politických sjezdů.
Může to být i konec Demokratické strany, jak ji známe od Roosevelta.
Svět kolem nás zažívá nepokoje.
Naše strana, země, celý svět.
A tak jde tento zvláštní rok dál.
Pro mě osobně je to šťastný rok v těsném kruhu naší rodiny.
Jsme hrdí na to, co každý z nás dělá. Na to, co děláme společně.
Zvenčí to někomu může připadat zvláštní.
Lynda nám dává přečíst dopisy od Chucka.
Osobní život si drží u těla.
Když ho táta cituje, cukne sebou.
Lyndon se žene vpřed
a každý den tvrdě pracuje na věcech, které dokáže ovlivnit.
Někdy si říkám, že největší odvaha je ráno vstát
a pustit se do práce.
To se mi na něm líbí. Pořád jede dál.
Ty poslední tři každoroční zkrášlovací obědy
pro mě znamenají víc než jakákoli společenská událost.
Byl to jeden z největších dnů mého života.
Vyšli jsme jihozápadní branou a užívali si moji chloubu,
spoustu azalek, které byly zasazeny na podzim roku 1965
podél Pennsylvania Avenue.
Velký vstup do města, pozvednutí
chátrající obchodní oblasti.
Od založení Výboru pro zkrášlení Kapitolu
před více než třemi lety jsme věnovali zvláštní pozornost
vylepšení fyzického prostředí veřejných škol ve městě.
Děti budou spokojené s vylepšeními,
které mohou vidět, dotýkat se jich a účastnit se jich.
Její dědictví první dámy nekončí zkrášlováním,
jde o komunikaci, o touhu ztotožnit lidskou bytost
s jejím prostředím.
Jak víte, své zájmy jsem vyjádřila
snahou zvanou zkrášlení.
A také jistě víte, co za tím nedostatečným slovem stojí.
Pro mě je krása mnohem víc než jen kosmetika.
Popisuje celé úsilí uvést přírodu
a umělý svět do harmonie,
a to samozřejmě začíná u stromů, květin a krajiny.
Tohle je jedno z nejhezčích jar,
jaké si ve Washingtonu pamatuju.
Také bylo jedním z nejbolestnějších a nejvážnějších.
Umocňuje to naléhavost vylepšování životního prostředí pro všechny lidi.
Pondělí, 20. ledna.
Probudila jsem se brzy, jako když jsem byla malá
a mělo se jít na veletrh a já nechtěla o nic přijít.
Přijelo velké černé auto a vystoupil zvolený prezident
a Pat v krásném růžově červeném oblečku.
Bylo legrační, jak jsme nevěděli, kdo vejde jako první,
než jsem Pat chytila za ruku a řekla: „Půjdeme dovnitř?“
Snažil jsem se to všechno vstřebat, ale nepamatuju si to.
Myslím si, že když Lyndon vešel, hráli Hail to the Chief.
Vypadal vysoký, pohledný a impozantní,
a také velmi uvolněný.
A nakonec nový prezident země.
Ručičky na hodinách poháněly.
Letěli jsme nad Washingtonem a přistáli na Andrews.
Davy lidí lemovaly plot kolem Air Force One.
Vyšli jsme schody a Lyndon nesl svého věrného společníka Lyna.
Zastavili jsme se nahoře, otočili se a zamávali na rozloučenou.
Měli jsme klidný let. Do Bergstromu jsme dorazili v 17:30.
Nad základnou byla velká cedule:
„Vítejte doma, pane prezidente a rodino.“
RODINA
Šla jsem spát po deváté a v hlavě jsem měla jeden verš.
Myslím, že je z „India's Love Lyrics“.
„Slavím svůj odchod šťastný, své stany ticha a tábor mírový.“
Ale náš odchod to tak úplně nevystihuje,
protože jsem milovala skoro každý den těch pět let.
Lepší verš na spaní byla jedna z dnešních cedulí, moje oblíbená:
„LBJ, prospěl jsi USA.“
Čtyři roky a dva dny po odchodu
zemřel Lyndon Johnson na masivní infarkt.
Bylo mu 64 let.
Lady Bird žila ještě dalších 34 let.
Nestačím ti, to je jasné. Možná budu stačit tady téhle.
S její pomocí podepsal Johnson 300 zákonů k životnímu prostředí.
Vidíte tady ty malé stromy? Tenhle a tenhle.
To jsou cypřiše.
Lady Bird zůstala horlivou zastánkyní ekologických problémů.
Její úspěch v získávání povědomí veřejnosti položil základy
Agentuře pro ochranu životního prostředí prezidenta Nixona v roce 1970.
Vítejte zpátky, Lady Bird, jsme rádi, že jste doma.
Děkuji.
Roku 1988 se v 75 letech stala první dámou a druhou ženou,
která získala Zlatou medaili Kongresu.
V roce 1993 povolila Lady Bird vydání 850 hodin tajných kazet Lyndona Johnsona,
včetně telefonátů, které nám poskytly náhled na boj
za občanská práva, válku ve Vietnamu a osobní boj LBJ s depresí.
Schválila také vydání svých vlastních kazet,
které měly být zveřejněny až po její smrti.
Michelle obzvlášť zajímaly nahrávky,
ve kterých Lady Bird Johnsona kritizuje.
Některé věci se nemění.
Ani o 15 let později.
Byla „Nini“ svým sedmi vnoučanům a mnoha pravnoučatům.
Claudia „Lady Bird“ Johnsonová zemřela 11. července 2007.
Bylo jí 94 let.
PRVNÍ DÁMA
Překlad titulků: Michaela Večerková