ОСТРІВ ФІГУР
На Острові фігур уночі був страшний шторм.
Грім, блискавки й велетенські рвучкі хвилі.
Та сонце вернулось.
Коло! Коло, дивись.
Я океан, а Трикутник на канікулах.
Не дзвоніть мені. У мене канікули.
Дуже круто.
Що це?
Хто відкусив шмат нашого острова?
Шторм. Мабуть, велика хвиля налетіла на скелю й вимила породу.
Дивовижно, скажіть?
Ці шари порід розкривають історію острова.
Шар золи залишився від древнього виверження вулкана,
а дрібні скам'янілості – рештки давніх живих істот.
Ого, древня спіралька.
Майже.
Це амоніт. Морська істота.
Коли буде приплив, усе це опиниться під водою.
Ще одна велика хвиля їх змиє.
Мої картопляники! Коло, ти колись бачила такий великий зуб?
Так, бачила!
«Великий зуб».
Нам потрібен той зуб!
Звісно! Створимо музей.
Музей великого древнього зуба, а ще менших древніх спіральок.
Мені подобається. Виколупаємо їх до припливу.
Гей!
Так не вийде.
Знаєте що? Потрібен план.
Почнемо з менших скам'янілостей, а тоді візьмемося за зуб.
Трикутнику, ти любиш трощити.
Хіба?
Розіб'єш каменюки навколо скам'янілостей, щоб їх вивільнити,
а тоді хтось акуратно відчистить мінеральні відкладення.
Це точно для мене.
А я використаю свої сили для важчих завдань.
Прибиратиму розбиті Триком каменюки. До роботи!
Ні, зачекай!
Це місце точно завалить.
Я тебе рятую, малий.
От лихо.
Усе тіп-топ, крихітко Коло?
Так. Невеличка заминка.
Краб тебе образив?
Ну, нічого такого, але часом мої сили не діють.
Усе гаразд.
Мені не боляче, і вони врешті вертаються.
«Врешті» – це десь через годину?
-Ну, якось вони зникли на тиждень… -Цілий тиждень, крихітко Коло?
Так. Не звіть мене крихіткою Коло.
Зрозумів, малюська Коло. Ми будемо з тобою.
Хочеш перекусити? Чи подушечку, щоб поспунькати?
Колу не до смаку сюсюкання.
До роботи! Обидва!
Ще стільки скам'янілостей.
Коло, може, спробуємо іншим разом?
Що? Хочете, щоб у приплив усе вимила велика хвиля?
Нізащо.
Може, поміняєшся завданнями з Квадратом? Візьмеш щось простіше?
Ні! Я впораюсь.
Якщо ти так вважаєш.
Розкопки були складні.
Трикутник розбивав усе велике.
Квадрат розчищав дрібне.
А Коло пробувала прибрати каміння.
Важко працювати, коли ти як картоплинка.
-Точно не хочеш допомоги? -Ні. Усе чудово.
Тпрусь! Геть!
Важко приймати допомогу, коли зазвичай помагаєш ти.
Як мені лишатися на рівні?
Друзі, це пляжочіс.
Підйомний механізм на водному приводі, який хапає-загрібає-викидає.
-Ого. -Ого.
Він піднімає все важке,
кидає згори, щоб нам нічого не заважало.
Мені треба лише перевіряти купу,
щоб та не ставала надто велика чи хитка.
Хитрий спосіб не просити допомоги.
Коло, це геніально.
Так, ти молодчина!
Ми з Трикутником не дотягуємо.
Хоч ми й знайшли ту виняткову віваксію
і ще сорок дві спіральки.
Проте приплив уже починається,
а ми ще не дійшли до зуба, тож…
Не переживайте. Я щось придумаю.
Тепер маю час помогти з зубом.
Так.
Ні, ні.
Не треба мені допомоги.
Хитається. Ще трохи.
Як же я хочу відкрити
наш Музей великого древнього зуба і менших древніх спіральок.
Ура, зуб!
Хочеш перепочити перед останнім ривком?
Маєш кепський вигляд.
Я в нормі.
За мене не переживайте.
Коло не була в нормі.
Часу обмаль. Працюймо.
Раз, два, три!
Ні, ні.
Не віриться.
Чому це сталося?
Хтось чіпав гору каміння.
Хтось дуже підступний, раз Коло його не помітила, коли перевіряла.
Власне, я не перевіряла верхню купу.
Спершу перевіряла, а тоді почала допомагати вам.
Ти не перевіряла каміння нагорі? Це ж твоє завдання.
Ти мала всього-на-всього підлітати туди й заглядати.
Хіба це важко?
То я винна?
Я не перевіряла, бо помагала вам.
Коло, ми не просили! Ти сама прийшла!
Ага. Якщо не встигала, то чому не попросила допомоги?
Бо допомагати – це моє!
Я допомагаю. Я!
Я все лагоджу.
А не прошу про допомогу.
Але все змінилось.
І ви дивилися на мене таким поглядом.
Коло, ти ціла? Помогти?
Ні! Мені не потрібна допомога!
О, ні. Приплив.
Чому мені так важко?
Чому так важко?
Трикутнику, Квадрате, поможіть.
Молодчина.
То ти думала, що більше нам не потрібна? Бо ти крихітна?
Бо я потребувала допомоги.
Це тупо, але мені було важливо берегти цю таємницю.
Ти для нас важлива. І потрібна нам, навіть коли ти наче горошинка.
Навіть коли ти як крихта.
Не зметіть крихту. Вона нам потрібна.
Коло, твоя магія!
Так!
Я забула. У відрі я зрозуміла, як дістати зуб.
Допоможете?
Хто-небудь знає, як будувати музей?
Коло любить свої фото.
Щороку фігури роблять спільне фото,
що увіковічити свою дружбу.
Знаю, як ти почуваєшся. Куди біжить час?
Прекрасна традиція почалася,
коли Коло відкрила для себе «рухомі картинки».
Трикутнику, Квадрате!
Хіба не гарно буде мати серію фото, на яких ми дорослішаємо разом?
Задокументувати нашу довгу прекрасну дружбу.
Коли не знаю відповіді, завжди кажу: «Так».
Так!
Добре. Тоді сьогодні починаємо нову традицію.
Назвемо її…
«Фотодень».
Традиційно у Фотодень
форми стараються мати якнайкращий вигляд.
Намагаються вразити друзів.
А ще тренуються прибирати найелегантніші пози,
щоб камера зафіксувала їх у найкращому вигляді.
Я вже це одягав.
Не те.
Ні, ні.
Не знаю, що одягти!
О, так.
Побачимо вбрання Квадрата пізніше.
Яка ти довга, Коло!
Туфлі! Я люблю туфлі.
Це моя поза, що скажеш?
З Фотоднем вас.
З Фотоднем. Усі готові?
Традиційно Фотодень починається
зі складного фотоденного потиску рук,
після якого починається точний фотоденний танець.
Так. Вони багато репетирували.
На місце для фото.
Здається, щось не так з нашим старим місцем для фото.
Мабуть, обвал.
Але що нам робити?
Ми завжди робимо фотоденне фото тут.
Це найголовніша традиція Фотодня.
Згадав.
До фотомісця є короткий шлях. Підемо ним.
Короткий шлях? Чому ми не ходили ним раніше?
Не знаю. Подумаю й скажу. А поки що йдемо туди!
Трикутнику, це точно та стежка?
Ні, не може бути.
Якщо підемо сюди, зіпсуємо наші образи.
А бути в образі – це друга традиція Фотодня.
Квадрате, спокійно.
Пам'ятаю, що далі стежка ширша. Ходімо.
Ох, чагарник!
Як моя зачіска?
Прекрасно.
Яка красива квітка.
Я ще такої не бачила.
Привіт, маленька.
Усе погано? Погано.
Не переживай, Коло! Усе виправимо.
Ще варіанти?
Я знову красуня.
Другу традицію Фотодня збережено.
Традиції.
Ти якийсь інакший.
Вологість – ворог шикарної шевелюри.
Не смій.
Неприйнятно! Мушу піти додому й угамувати гриву.
Ви йдіть, я зустріну вас там.
Це дуже ризиковано, Квадрате.
Ану ж не знайдеш шляху сюди?
Ти не взяв із собою інших засобів?
Не взяв.
Так.
Липко. Вимию руки у ставку.
На фото згодиться.
Моє волосся!
Твоє лице!
Треба бігти туди, поки не ллє.
Трикутнику, веди!
Рятуйте!
Трикутник?
Смола? Та що з цією стежкою таке?
Нема часу на роздуми!
Рятуйте туфлі!
Хто бере з собою чайний сервіз, але не мотузку?
Я планував почаювати після фото.
Там же надзвичайний краєвид.
Квадрате, який гарний жест.
Дякую, Коло.
Агов!
На, тримайся за чайник.
Ні, Коло, не твою струмливу штору. Краще я втон…
Просто хапайся.
І це тога!
Дякую, Коло. Але ж твоя красива што… Тога.
Усе гаразд. Мені шкода.
На місце!
Ми тут. Ми…
Я згадав.
Я вже ходив цією стежкою і застряг отут.
Упс.
Якщо ми не сфотографуємося на тому самому місці,
то мій фотопроєкт провалиться.
Фотодень пропав.
Ми порушили всі традиції.
Ходімо додому, поки не застудились.
Ні. Ще ні.
Нащо нам колода?
Ми збудуємо міст через рів
і зробимо фотоденне фото на нашому фотоденному місці.
На місце!
Так.
-На місце! -Так!
Юху!
-Це чудово. -Сказитися.
Оце поїздка!
Ми ж зіпсували Фотодень.
Порушили кожну традицію.
Не кожну.
Ми забули про найважливішу традицію Фотодня.
Це ми.
Ми ж документуємо нашу тривалу прекрасну дружбу.
Поки ми разом і сміємося, традиція триває.
То нам просто сфотографуватись?
Але ж ми замурзані.
Хіба бруд стане на заваді друзям?
Ні. Затвор цілий день заїдав.
Він фіксував цей жахливий день,
а батарея розрядилася.
Гляньмо на фото.
Я тут подумав,
що ці фото таки задокументували тривалу прекрасну дружбу.
«Подумав»? Це ж мої слова.
-Він знає. -Знаю.
Так. Знають.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська