ОСТРІВ ФІГУР
Ідеальний день для рукоділля.
Отут відрізаєш. А потім тут розрізаєш.
Складаєш навпіл. І робиш маленький…
Ти куди зібрався?
-Усе тобі розкажи. -Можеш не казати.
Добре, роби ще один розріз.
Ну, раз ви спитали, я йду. Один. Соло.
На природу. Отуди.
Бо лише наодинці, там, на природі, я можу по-справжньому бути собою.
Не скутий очікуваннями натовпу.
-Натовпу? -Вашими.
Я тут подумав. А якби я не витрачав енергію на те,
щоб весь час розважати вас жартами
чи вражати своїми витівками? Можете уявити, ким би я тоді був?
А доведеться уявляти,
бо вам зі мною не можна.
-Ясно. -Ми робимо паперові ляльки.
Ну, надіюся, вам буде весело з вашими паперовими ляльками.
А я тим часом відкриватиму справжнього себе:
ітиму вбрід через річки, сходитиму на гори, битимуся зі звірами.
Ці пригоди вас би вразили,
але я ніколи про них не розповім, бо я роблю це лише для себе.
А нащо пір'їна на капелюсі?
Вона кльово виглядає!
Для кого?
«Трикутник наодинці».
Ставлю тут прапорець на знак початку моєї пригоди.
Люблю пригодницькі історії.
У носі – запах соснових голок, під ногами хрумтить гравій.
Я ще й п'яти хвилин не пробув сам,
а вже починаю знаходити себе.
Я не просто Трикутник.
Я Трикутник, Великий шукач пригод!
Великий шукач пригод. Як чудово.
Хай моє ім'я прокотиться луною серед пагорбів. Трикутник!
Мабуть, у цьому місці луни нема.
Великий шукач пригод вирушає.
Великий шукач пригод у таборі.
Моя перша ніч на природі.
Жаль, що Коло й Квадрат цього не побачать.
Хоча ні. Добре, що Коло й Квадрат цього не побачать,
бо це неважливо.
Важливо, щоб я це побачив.
Важливо, що я особисто отримаю неймовірне задоволення
від того, що сам поставлю табір – сам, для себе, на природі.
Табір «Трикутник».
Табір «Трикутник»!
Луна!
Ну, пора спати.
Добраніч мені.
Великому шукачеві пригод важко заснути.
От і добре, що їх нема.
Бо якби були, я марнував би сили
на неймовірні історії про привидів і гарні пісні.
А так я нарешті маю можливість сам насолодитися своїм товариством.
Я наодинці, і це добре. Це чудово. Це чудово й добре.
А з іншого боку, якщо тут нікому
захоплюватися моїми досягненнями, то хіба це справжні досягнення?
А якщо ні, то що ж це? І що таке я?
Просто фігурка, яка копошиться під байдужим поглядом природи?
Привіт.
Хто це в нас? Цьому малюку потрібне ім'я.
Я назву тебе…
Є хороше ім'я Тиберій.
…Роко!
Це наш табір, Роко. Правда, кльовий?
Тільки спокійно. Уже пора спати, а завтра в нас важливий день.
Ну, добре. Одна історія про привидів перед сном.
І коли вони відчинили ті двері, то побачили страшний скелет!
Квадрат цієї завжди боїться. Що ж.
На добраніч, Роко.
Великий шукач пригод збудував собі форт.
Ти тільки глянь, Роко.
Думаєш, оце кльово? Та ти ще нічого не бачив, Роко.
Так-так, Роко. Я й справді зробив це навмисно.
Великий шукач пригод прямує далі – в найсухішу пустелю.
Крізь потужний мусон.
Найглибші, найтемніші джунглі.
Великий шукач пригод підкорює землі й моря.
Роко, сотий раз повторюю: якщо ти не хотів бути згодований змії,
треба було сказати.
Квадрат точно мав би, що сказати про ту змію, це я знаю.
І Коло теж.
Та й про всю цю пригоду вони багато сказали б.
Гей, Роко. Не тони.
Тримайся, Роко! Я зараз!
Великий шукач пригод милується таємницями океану.
Він вражений, здивований, захоплений.
І задихається.
Кожен великий шукач пригод
мусить приймати важкі рішення.
Хоч Трикутник і цінував товариство Роко,
він знав, що пора було рухатися далі.
Зрештою, Трикутник же планував підкорювати дику природу наодинці.
Та й схоже, що Роко почувається, як удома, під… Ого.
Роко!
Я більше не можу. З мене досить.
Я загубив спорядження, і шляху назад нема.
Для чого все це було? Авжеж, у цій мандрівці
я будував форти й розводив багаття без допомоги.
І, звісно, я підкорював стихії і відкривав нові землі,
маючи лише розум і непереможний пригодницький дух.
І, авжеж, я бився зі зміями самими голими руками.
Та, зрештою, це все нічого не значить.
Бо хто ж розкаже про великі пригоди, які пережив цей хоробрий Трикутник?
-Трикутник! -Трикутник!
Прекрасно. Тепер з'явилася луна.
Привіт, Трикутнику.
Так-так-так.
Що ви тут робите?
Ну, розумієш, ми… Коло.
Трикутнику, правду кажучи, ми йшли за тобою.
Що? Навіщо?
Боялися, що самому тобі буде важко.
Чекайте.
Тобто ви кажете, що весь час ішли за мною?
Ну, так.
Це…
фантастично!
Значить, ви бачили все, що я робив!
Ви бачили, як та змія… А я їй: «Я-я!».
І змія так…
-Ну, слухай, усе не зовсім… -Квадрате.
О, так! Ні-ні. Ага, ми бачили. Ми все бачили.
А я тоді: «Я-я, я!». Пам'ятаєте?
Так, аякже.
А ви ж не бачили, як я розмовляв з каменем?
Ні.
О, клас. Пам'ятаєте, як той кактус поколов мене голками?
Я крикнув: «Та нізащо! Сьогодні – не той день!».
Коло була дуже рада вранці зустрітися з друзями.
Гей, хочете побачити щось неймовірне?
І що ж це?
Ну, я хотіла, щоб це був сюрприз,
але вчора я сама вирушила в невеличку подорож.
Я таке робив.
Я дійшла туди, де ще ніколи не була.
Ніколи не здогадаєтеся, що я знайшла. Давні руїни.
-Руїни? Щось мені страшно. -Я піду.
Добре, за мною.
І як я ніколи цього не бачила?
Дивіться під ноги.
От би знайти тут затишне місце для читання.
От би знайти тут якусь нову тварину. Якогось лютого альфа-хижака.
Учора я не побачила альфа-хижаків.
Тоді альфа-хижак – то автоматично я. Навіть краще.
Ми ніби далеко від дому.
Не бійся, Квадрате. Я постійно таке роблю.
Довірся мені.
Так, Квадрате. Коло не помиляється.
«Коло помиляється».
Нам сюди.
Обережно. Не хочу повернутися додому з висипкою.
Квадрате, правда, класно?
Ходімо! До найкласнішого ми ще й не дійшли.
І справді класно.
Ого.
Як думаєш, де це ми, Коло?
Тут усе давнє. Давніше за мене.
Ого-го. Цікаво, хто це збудував? І де він дівся?
Може, пішов по продукти.
Так!
Ох, ти мала рацію, Коло.
Я сумнівався, але тут неймовірно.
Та подумаєш.
Гей, чекайте. Ви теж зрізали скоринки? Я думав, що лише я так роблю.
На. Віддамо їх твоїй черепасі.
Дякую. У неї дуже витончений смак.
Після дня веселощів і досліджень
Коло, Квадрат і Трикутник вирішили, що пора вертатися додому.
Дякую за запрошення, Коло.
Сам би я цього ніколи не зміг.
Пусте. Серйозно, я…
Насправді я б з радістю частіше брала вас у такі походи.
Авжеж, у них буває важкувато, але насправді нема чого боятися,
коли сходиш у похід кілька разів і всього навчишся. Повірте.
Коло.
Коло. Стежка, якою ми прийшли, під водою.
Дуже глибоко.
Вода піднялася.
І як же нам перейти на той берег?
Отож. Коло, ти ж не забула, що ми не вміємо літати, як ти?
Ні. Авжеж, не забула.
Забула.
Ясно, ну… Вибач, не хочу постійно про це питати,
але як ми дістанемося дому?
Що ж. Одразу скажу:
авжеж, я пам'ятала, що буде приплив,
і, авжеж, я не забула, що ви не вмієте літати.
Авжеж, забула.
Ясно ж, що з самого початку я планувала сама полетіти на гору,
узяти човен і припливти по вас.
Ти збиралася нас тут лишити?
Я…
Як щось станеться, сурміть у неї – і я одразу повернуся.
Он воно що. Ясно.
Нам почувся альфа-хижак.
Це тобі почувся альфа-хижак.
Не треба сперечатися, хто що чув.
Висновок такий, що ідея з човном не годиться. Але це нічого.
Коло не привела б нас сюди без запасного плану.
Знаю. Ти роздуєшся і перенесеш нас. Так?
Так. Це я зможу.
Мабуть.
Коло. Думаю, щоб нас нести, тобі треба ще роздутися.
Ми дуже далеко від дому. Я…
Я слабша, коли так далеко від гори.
То що, тепер ми житимемо тут?
Не вигадуй. У Кола точно є запасний запасний план.
-Так? -Почекаємо відпливу.
І скільки нам чекати?
Дванадцять годин.
Дванадцять годин? Я не засну без чашки ромашкового чаю.
А якщо я не вкладу свою черепаху спати, вона дуже засмутиться.
Доведеться збудувати міст.
З чого робиться цемент?
Треба було це дізнатися до того, як сюди йти.
Типовий Квадрат – як завжди не готовий. Це все ти винний!
Не я!
Твоя правда. Це не ти винний.
Значить, це я винний. Хоча почуваюся так, ніби не я.
-Я… -Не обов'язково шукати винних.
Треба пережити лише одну ніч. Ви незчуєтесь, як ми будемо вдома.
Але ж я не знаю, як її пережити.
Я, звісно, знаю. Але дуже не хочу.
-Покладіться на мене. -Добре. Ми тобі довіряємо, Коло.
Насамперед треба назбирати матеріалів для прихистку.
Знаєте, можна сказати,
що саме для цього я вас сюди й привела.
Хіба бувають кращі пригоди, ніж виживання в дикій природі?
Серйозно, Коло?
Має вистачити, друзі.
Буду з вами відвертою.
Матеріали тут не підходять для будівництва прихистків.
У цьому винна лише матінка Природа.
Але дивіться.
Хто хоче пити?
Дякую, Квадрате. У мене був би королівський бенкет,
якби ти не завадив мені з'їсти ті дивні ягоди.
-Що то був за кущ, кажеш? -Кущ отруйних ягід.
От бачиш? Я… О, дійшло.
Чекайте, знаю.
Я не викинула бутербродні скоринки.
Але ж вони для моєї черепахи.
Коло всіх урятує!
Гей, ти їси вечерю моєї черепахи. Вона голодуватиме.
Ой, ну добре!
Але якби ти не грався так довго серед руїн, ми повернулися б
до того, як піднялася вода.
Ну, а якби попити з листка спробував ти,
тепер мокрий був би ти, а не я.
Я мокрий, мені холодно, і це все ти винний!
Це я винна!
Що?
Правду кажучи,
я, мабуть, так звикла скрізь літати, що геть забула, що ви цього не вмієте.
Я навіть не подумала про те, що буде після припливу.
Я думала лише про себе.
Я повинна перед вами вибачитися.
Простіть мені.
Чекай. Ти й справді забула, що ми не вміємо літати?
Коли я це сказав, то просто пожартував.
Я знаю. Жодних виправдань нема. Ми тут застрягли через мене.
Це я винна.
-Ого. Ти ніколи не буваєш винна! -Так, це ми завжди даємо маху.
Якщо тепер мені не довіряєте
і не хочете більше зі мною мандрувати, я зрозумію.
Що? Авжеж, ми тобі довіряємо.
Так, довіряємо тобі життя. Але ого!
Ти серйозно облажалася.
А пам'ятаєш, ми вирили пастку для тигра у твоєму дворі,
бо думали, що то він, а виявилося, що то велика білка?
Оце так само. Тільки цей раз ти дала маху, а не ми.
Так.
Ще колись ми фарбували твою печеру,
а фарби вистачило лише на половину.
Оце так само, тільки замість нас – ти.
-Добре. Я зрозуміла. -Ага, годі вже, Квадрате.
Пора вже спати. Попереду в нас жахлива ніч –
подякуємо за неї Колу.
-Міст! -Міст!
Коло, як добре, по-твоєму, я виживав? Я поставив би собі дев'ятку,
але готовий і десятку, якщо скажеш.
Ти ж хотів з'їсти отруйних ягід.
А вкривався ти пекучою кропивою.
Насправді то була свербляча кропива, розумнику. І якби ти не з'їв
мою порцію скоринок, у мене не урчало б у животі.
Гей, дивіться.
Дім ще ніколи не був такий гарний.
Так. Знаєте, навіть добре, що через мене ми тут застрягли
й провели жахливу ніч у руїнах з привидами,
бо тепер ми по-новому цінуємо
-наш… -Ні.
Ні.
Татко повернувся.
АВТОРИ: МАК БАРНЕТТ І ДЖОН КЛАССЕН
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька