A FORMA-SZIGET
Tökéletes nap egy kis bütykölésre.
Tehát lecsippentesz itt. Aztán bevágod ott.
És félbehajtod. És aztán csinálsz egy kis…
Te meg hová mész?
- Tudni szeretnéd, mi? - Nem kell elmondanod.
Oké, és vágd be még egyszer.
Hát, ha már kérdezted, nekivágok. Egyedül. Szólóban.
A természetnek. Oda, ki!
Mert csak egyedül, odakint a természetben lehetek az igazi önmagam.
Megszabadulva a tömeg elvárásaitól.
- Tömeg? - Ti ketten.
Gondolkoztam. Mi lenne, ha nem szívnám le az energiámat
azzal, hogy lenyűgözlek fergeteges vicceimmel,
vagy elbűvöllek a mutatványaimmal. El tudjátok képzelni, ki lennék akkor?
Hát, most el kell képzelnetek, mert nem szabad velem jönnötök.
- Oké. - Papírfigurákat csinálunk.
Hát, remélem, jól mulattok a papírfiguráitokkal.
Eközben én felfedezem az igazi önmagamat,
azzal, hogy folyókon gázolok át, hegyeket mászok, és vadakkal birkózom.
Kalandokkal, melyek lenyűgöznének titeket,
de sose mesélek majd róluk, mert ezt csak magamért csinálom.
Miért van toll tűzve a kalapodba?
Menőn néz ki!
Kinek néz ki menőn?
„Háromszög szólóba kezd.”
Ezennel megjelölöm ezt a pontot a kalandom kezdeteként!
Imádom a kalandos történeteket.
A fenyőtűk illata az orromban, és a kavics ropogása a talpam alatt.
Még öt perce sem vagyok egyedül, és már kezdem megtalálni az igazi önmagamat.
Én nem csak Háromszög vagyok.
Hanem Háromszög, a Nagy Kalandor!
A Nagy Kalandor! Pompás.
Hegyek visszhangozzák a nevem! Háromszög!
Gondolom, ez nem olyan visszhangzós hely.
A Nagy Kalandor elindul.
A Nagy Kalandor tábort vert.
Az első éjszakám a természetben.
Kár, hogy Kör és Négyzet ezt nem láthatja.
Várjunk, nem. Az a jó, hogy Kör és Négyzet ezt nem láthatja, mert nem ez a fontos.
Az a fontos, hogy én láthatom.
Ami fontos, az a roppant személyes elégedettség,
ami abból jön, hogy tábort építesz magad, magadnak a természetben.
Háromszög Tábor.
Háromszög Tábor!
Visszhang!
Hát, ideje szunyálni.
Jó éjt, magam.
A Nagy Kalandornak kissé nehezére esik az alvás.
Őszintén jobb, hogy nincsenek itt. Ha itt lennének, arra pocsékolnám az energiám,
hogy elképesztő kísértethistóriákat mesélek, és csodás dalokat énekelek.
És így kivételesen alkalmam van élvezni a saját társaságomat.
Magam vagyok, és ez így jól van. Ez jó. Ez jó és jól van.
Habár másfelől ha nincs itt senki,
hogy csodálja az eredményeimet, akkor azok valóban eredmények?
És ha nem azok, akkor mik? Mi vagyok én?
Csak egy kis forma, aki itt gürcöl a természet közömbös tekintete alatt?
Helló.
És kihez van szerencsénk? Kell egy név a kis krapeknek.
Úgy foglak hívni, hogy…
Én mindig szerettem a Tiberius nevet.
…Szikló!
Ez a mi táborunk, Szikló. Elég menő, mi?
Ne pörögj fel nagyon. Most alvás, és holnap nagy nap vár ránk.
Jó, rendben. Egy kísértethistória alvás előtt.
És ahogy kinyitották az ajtót, megláttak egy rémes csontvázat!
Ettől Négyzet mindig megijed. Mindegy.
Jó éjt, Szikló.
A Nagy Kalandor erődöt épít magának.
Ezt nézd meg, Szikló.
Szerinted az menő? Nem láttál még semmit, Szikló!
Bizony, Szikló. Ezt direkt csináltam.
A Nagy Kalandor folytatja útját a legszárazabb sivatagba!
Át a legmorcosabb monszunon.
Be a legmélyebb, legsötétebb dzsungelbe.
A Nagy Kalandor meghódítja a szárazföldet és a tengert.
Szikló, századszor mondom, ha nem akartál kígyóeledel lenni,
szólnod kellett volna.
Négyzet szólt volna valamit a kígyóról, azt tudom.
Kör is.
Sok mondandójuk lett volna erről a kalandról, az tuti.
Hé, Szikló! Nem süllyedgetünk!
Tarts ki, Szikló! Jövök!
A Nagy Kalandor megtekinti az óceán rejtélyeit.
El van képedve, le van nyűgözve, meg van döbbenve.
És eláll a lélegzete.
Minden nagy kalandor életében
nehéz döntéseket kell hozni.
Noha Háromszög értékelte Szikló társaságát,
tudta, hogy ideje továbblépni.
Háromszög végül is egymaga vágott neki, hogy dacoljon a természettel.
Amúgy meg úgy tűnik, Szikló otthon érzi magát itt a… Nahát.
Szikló!
Nem bírom tovább. Végem.
Oda az ellátmányom, és nincs visszaút.
Mire volt jó az egész? Jó, persze ezen az úton
tüzet raktam, erődöt építettem segítség nélkül.
És persze legyőztem az elemeket, új vidékeket hódítottam meg
pusztán az eszemmel és legyőzhetetlen kalandorlelkületemmel.
És persze kígyókkal csatáztam ezzel a két puszta kezemmel.
De végeredményben egyik sem jelent semmit.
Mert ki fogja elmesélni a bátor kis háromszög nagyszerű kalandjait?
- Háromszög! - Háromszög!
Ó, remek. Most jön a visszhang.
Helló, Háromszög.
Lám, lám, lám.
Ti mit kerestek itt?
Hát, tudod, mi éppen… Kör?
Háromszög, az az igazság, hogy követtünk.
Mi? Miért?
Hát, aggódtunk, hogy hogy fogod bírni az egyedüllétet.
Várjunk.
Azt mondjátok, hogy követtetek engem egész végig?
Hát, igen.
Ez…
fantasztikus!
Láttatok mindent, amit csináltam!
Láttátok, mikor a kígyó így… És én meg így: hjá!
És a kígyó meg így…
- Hát, mondjuk, nem pont így… - Négyzet.
Ó, igen! Aha. Igen, mi láttuk. Nagyon is láttuk.
És én meg így: hjá! Emlékeztek?
Aha, de mennyire.
Nem láttátok, hogy egy kőhöz beszélek, ugye?
Nem.
Ó, klassz. Emlékeztek, mikor az a kaktusz megdöfött a tüskéivel?
Ordítottam, hogy: „Nem, haver! Ennek nem ma lesz a napja!”
Kör ma reggel különösen örült, hogy találkozik a barátaival.
Hé, ti ketten, akartok látni valami igazán elképesztőt?
Mi lenne az?
Oké, meglepetésnek szántam,
de tegnap én is nekivágtam egy kis kalandnak egyedül.
Már megvolt.
Olyan helyen kötöttem ki, ahol még sosem jártam.
És nem találjátok ki, mire akadtam. Ősi romokra!
- Romok? Félelmetesnek hangzik. - Benne vagyok!
Oké, kövessetek.
Hogyhogy ezt még sosem vettem észre?
Nézzetek a lábatok elé!
Remélem, van itt egy jó hely, ahol olvashatok.
Én azt remélem, felfedezünk egy új állatfajt. Egy vérszomjas csúcsragadozót!
Tegnap nem láttam itt csúcsragadozókat.
Ez esetben én leszek a csúcsragadozó. Még jobb!
Elég messze vagyunk az otthonunktól, nem?
Ne aggódj, Négyzet. Én állandóan csinálok ilyesmit.
Bízz bennem.
Igen, Négyzet. Kör sosem hibázik.
„Kör hibázik.”
Itt át kell vágni.
Óvatosan. Nem muszáj kiütésekkel hazatérni.
Hát nem pöpec hely, Négyzet?
Gyertek! Még el sem értük a legpöpecebb részt.
Tádá!
Tényleg elég pöpec.
Hűha!
Szerinted mi ez a hely, Kör?
Régi. Nálam is öregebb.
Azta! Vajon kik építették? És hová lettek?
Talán csak elmentek a boltba.
Igen!
Nahát, igazad volt, Kör.
Kételkedtem, de ez a hely tényleg elképesztő.
Te jó ég.
Várjunk. Ti is levágjátok a héját? Azt hittem, én vagyok az egyetlen.
Tessék. Félretehetjük a teknősödnek.
Kösz. Nagyon kifinomult az ízlése.
A mulatsággal és felfedezéssel teli nap eltelt,
és Kör, Négyzet és Háromszög úgy döntöttek, ideje hazatérni.
Még egyszer kösz a meghívást, Kör.
Erre magamtól sosem lettem volna képes.
Semmiség. Tényleg, én…
Sőt, boldogan vinnélek titeket gyakrabban ilyen kirándulásra.
Néha persze kicsit ijesztő tud lenni, de nincs mitől tartani,
ha párszor már megcsináltad, és ismered a dörgést. Higgyétek el.
Kör?
Az utat, amin jöttünk, most víz borítja.
És elég mély.
Jött a dagály.
És hogy fogunk átjutni?
Igen. Ugye nem felejtetted el, hogy mi nem tudunk lebegni, mint te?
Nem. Persze hogy nem felejtettem el.
Elfelejtette.
Oké, akkor… Bocs, nem akarom túl sokszor megkérdezni,
de hogy megyünk haza?
Oké. Tisztázzuk,
hogy határozottan emlékeztem, hogy jön a dagály,
és határozottan nem felejtettem el, hogy nem tudtok lebegni.
Határozottan elfelejtette.
A tervem nyilván végig az volt, hogy visszalebegek a hegyre,
egyedül, és szerzek egy csónakot, és visszaevezek, és felveszlek titeket.
Csak így itt akartál hagyni minket?
Én…
Ha bármi történik, fújjatok bele ebbe, és rögtön jövök.
Ebbe. Oké.
Azt hittük, csúcsragadozót hallunk.
Te hitted, hogy csúcsragadozót hallunk.
Ne vitázzunk azon, ki hallott mit.
A lényeg, hogy a csónakdolog nem fog működni. De nem baj.
Kör nem hozott volna ide minket tartalék terv nélkül.
Tudom már. Hatalmasra nősz, és átviszel minket. Igaz?
Igaz. Igen. Ez működik. Valószínűleg.
Kör? Szerintem nagyobbnak kell lenned ennél, hogy átvigyél minket.
Túl messze vagyunk hazulról. Én…
Az erőm gyengébb ilyen messze a hegytől.
Akkor most itt lakunk?
Dehogy. Körnek biztos van egy póttartalék terve.
- Ugye? - Megvárjuk, míg elvonul a dagály.
És az meddig tart?
Tizenkét óra.
Tizenkét óra? De én nem tudok aludni, ha nem iszom meg a kamillateám.
Ha nem jutok haza estére betakarni a teknősömet, teljesen odáig lesz!
Oké. Hidat kell csinálnunk. Oké, hogy csinálunk betont?
Azelőtt kellett volna megtanulnod, hogy idejöttünk.
Tipikus Négyzet, szokásosan felkészületlen. Az egész zűr a te hibád!
Nem az enyém!
Igaz. Nem a te hibád.
De akkor biztos az én hibám. Bár úgy érzem, nem az én hibám.
- Én… - Senkinek sem a hibája, következésképp.
Annyi kell, hogy kibírunk egy éjszakát, aztán villámgyorsan otthon termünk.
De én nem tudom, hogy kell kibírni.
Én tudom, persze, de nem igazán akarom.
- Csak bízzatok rám mindent. - Oké. Bízunk benned, Kör.
Tehát először is gyűjtsünk anyagot a menedékhez.
Tudjátok, bizonyos szempontból pontosan ezért hoztalak ide titeket.
Mi lehetne kalandosabb, mint dacolni az elemekkel?
Igazán, Kör?
Így jó is lesz, fiúk.
Őszinte leszek veletek.
Az itteni anyagok nem jók menedéknek.
Csakis az anyatermészet a hibás.
De ezt nézzétek.
Ki szomjas?
Kösz a semmit, Négyzet. Bekajálhattam volna,
ha nem akadályozod meg, hogy egyek azokból a fura bogyókból.
- Hogy is hívták a bokrot? - Mérgezőbogyó-bokor.
Látod? Én… Ó, értem.
Várjatok, van valamim.
A szendvicshéjaink, eltettem őket.
De ezt a teknősömnek szántuk.
Kör megmenti a helyzetet!
Hé, a teknősöm ételét eszed! Éhes marad.
Ó, oké, rendben!
De ha te nem játszol olyan sokáig a romoknál, visszaértünk volna
már eleve a dagály előtt.
Hát, ha te próbáltál volna a levélből inni,
most te lennél nyakig vizes helyettem!
Át vagyok ázva és fázva, és ez mind a te hibád!
Az én hibám!
Mi?
Az az igazság,
azt hiszem, úgy megszoktam a lebegést, hogy elfelejtettem, hogy ti nem tudtok.
Eszembe se jutott, mi lesz, ha jön a dagály.
Csak magamra gondoltam.
Mindkettőtöknek bocsánatkéréssel tartozom. Bocsánat.
Várj. Tényleg elfelejtetted, hogy nem tudunk lebegni?
Amikor az előbb ezt mondtam, csak vicceltem.
Tudom. Nincs mentség. Miattam ragadtunk itt.
Az én hibám.
- Hűha! Soha nem a te hibád! - Igen, mindig mi szúrjuk el!
Ha már nem bíztok bennem,
és nem akartok többet kalandozni velem mostantól, én megértem.
Mi? Naná, hogy bízunk benned.
Igen, az életünket is rád bíznánk! De nahát!
Most komolyan elszúrtad.
Hé, emlékszel, amikor Négyzettel tigrisvermet ástunk a kertedbe,
mert azt hittük, tigrist láttunk, de kisült, hogy egy nagy mókus?
Ez is olyan, csak most te szúrtad el, nem mi.
Igen.
Vagy amikor meglepiből kifestettük a barlangod, de félúton elfogyott a festék?
Ez olyan, csak helyettünk veled.
- Oké. Értem. - Igen, elég ebből, Négyzet.
Ideje eltennünk magunkat egy szörnyű éjszakára, hála Körnek.
- A híd! - A híd!
Hé, Kör, szerinted mennyire jól bírtam? Kilencest adnék magamnak,
de hajlandó vagyok felmenni tízig, ha gondolod.
Háromszög, te majdnem mérgező bogyót ettél.
És szúrós csalánt használtál takarónak.
Igazából viszketős csalán volt, okostóni. És ha nem etted volna meg
az én részemet a héjból, nem háborogna a gyomrom.
Nézzétek.
Az otthon sose nézett ki ilyen jól.
Igen. Tudjátok, bizonyos szempontból jó, hogy miattam itt ragadtunk
egy szörnyű éjre a kísértetjárta romoknál,
mert így jobban tudjuk értékelni
- a… - Nem.
Nem ám.
Apuci hazajött.
MAC BARNETT ÉS JON KLASSEN „TRIANGLE”, „SQUARE” ÉS „CIRCLE” CÍMŰ KÖNYVEI ALAPJÁN
A feliratot fordította: Speier Dávid