ОСТРІВ ФІГУР
Ще один чудовий день на острові.
У такі ранки Коло, Квадрат і Трикутник приходять на пляж
і смакують пундиками з какао.
Я втомився від пундиків!
Трикутнику, як можна втомитися від пундиків?
Через це вмочання. Мокнув, мокнув, мокнув.
Це втомлює. Це нудно.
Хто хоче все життя вмочати пундики?
То не вмочай.
Але коли вмочаєш пундик у какао, він стає смачніший.
Тоді вмочай.
Ти мене чуєш? Я хочу, щоб пундик був мочаний у какао.
Просто сам не хочу цього робити.
Придумав.
Зроблю апарат, щоб мочав пундик за мене.
Простий пундикомочальний апарат. Так! Геніально.
І не доведеться більше самому їх мочати.
Щоранку буду блаженствувати завдяки своєму винаходу.
Мушу йти.
Ну, добре.
Тільки дивись, щоб тебе не занесло.
Тобто, «не занесло»?
Коло висловилася дуже чемно,
бо в Трикутника невеличкі задуми аж занадто розросталися.
Слабкі почуття виходили з-під контролю.
Усе розпалювалося, роздувалося, йшло під укіс.
Простіше кажучи, іноді Трикутника заносило.
Мене не заносить.
«Трикутника заносить».
Трикутнику!
Чекай, чекай!
Чекай! Чекай! Чекай!
Ми прийшли глянути на твій мочальний апарат.
Авжеж. Так. Він іще не готовий.
А це що?
-Де, що? -Ото.
Оце! Це нічого.
Це дещо інше. Штука.
Це класна штука,
але точно не велетенський пундикомочальний апарат.
-Дякую, що зайшли. До зустрічі. -Але… Ну, добре.
Фух.
Вибач, що заважаю. Забув свою…
Це… Це…
Величезний пундикомочальний апарат.
Мабуть, треба сказати про це Колу.
Нащо? Вона скаже, що мене «занесло».
А мене не заносить!
Добре, добре. Але якщо раптом щось піде не так, Коло зможе допомогти.
Коло вважає, що вміє робити все.
Так. Вона неймовірна.
Ця штука цілком безпечна.
З цим керувальним шоломом вона повторює всі мої рухи.
Нічого поганого не станеться.
Дивися.
Ну, хоч лампочка горить.
Словом, як я й казав: цілком безпечно.
Треба тільки трохи налаштувати.
Мабуть, доведеться його ще збільшити.
Так!
Що ж, роби, як я.
Отак.
Не влучив, здоровило. Отак.
Отак.
Отак! Отак! Отак, отак!
Гей, то була моя чашка!
Іди підніми.
Не повторюй за мною.
Це не смішно!
Фух.
Він мене не слухається!
О ні.
Це недобре.
Що сталося?
Нічого не сталося.
Ти можеш його вимкнути?
Мабуть, треба сказати Колу.
Ні! Вона скаже, що мене занесло.
Коло може все залагодити.
Ні! Ми можемо це залагодити. Ти і я, Квадрате.
Ми разом, якщо працюватимемо в парі. Дуетом.
Авжеж, буде непросто.
Знадобиться сміливість, і розум, і неабияка командна робота.
Робота команди з двох!
Дві голови, два серця, два друга.
Ми такі друзі, які завжди разом розв'язують проблеми
і які ніколи не скажуть, що мене занесло,
бо мене не заносить!
Так, про це точно треба сказати Колу.
Трикутника занесло!
Я ж його попереджала.
Я йому казала: «Трикутнику, в тебе з'являється невеличка ідея, яка росте.
І невдовзі все починає йти не так».
Ні-ні. Тобто так, але ні.
Трикутник зібрав апарат,
який злетів з котушок, схопив його й кудись заніс.
Рятуйте!
І що ти робитимеш?
Я його вимкну.
Сховайся десь у безпеці.
Коло.
Привіт, Трикутнику.
Ти була права. Мене таки занесло.
Цікаво вийшло, бо ти казала, що так буде,
-але в іншому сенсі. -Я зрозуміла. Тримайся.
Люблю, коли вона таке робить.
Вимикач позаду.
Зможеш його вимкнути, будь ласка?
Я намагаюся.
Так! Так-так-так!
Повільніше. Тут же Трикутник.
Давай, Коло. Ти зможеш!
Так!
Так! Так.
Тільки обережніше з моїм… Ой-ой.
Ти мочаєш!
Ти мочає…
Ану, де там вимикач?
Стережись! Я прямо за тобою!
Чудово. Моя чашка!
Не розбилася.
Ну, хто хоче пундиків?
Отак
велетенський Трикутників апарат для мочання пундиків став островом.
Прекрасним місцем, де троє добрих друзів можуть збиратися вранці,
щоб смакувати пундиками –
а вони завжди смачніші, якщо їх мочати в какао.
Мокнув.
Щоранку, коли Квадрат прокидається,
він знає, що робити.
Застеляє ліжко.
Чистить зуби.
Виходить з дому в один і той самий час…
і йде тим самим шляхом…
в одне й те саме місце.
Квадрат іде вниз, вниз – на саме дно печери.
І там він робить одне й те саме.
Обирає кам'яний блок з купи, накиданої під землею.
Він штовхає блок угору й виштовхує його з печери.
І доштовхує блок до купи на пагорбі.
Це його робота.
А наступного ранку він знов її робить.
Квадрат робить одне й те саме
день за днем.
І саме це йому й подобається.
«Не такий Квадратів день».
Одного ранку, коли Квадрат ішов на пагорб,
звідти спускалася Коло.
Квадрате, ти геній.
Я й не знала, що ти – скульптор.
Так.
А що таке «скульптор»?
Скульптор витісує з каменю мистецтво.
О, так. Я тебе зрозумів.
Та насправді він не зрозумів.
Це прекрасна скульптура.
Викапаний ти.
Так. Мабуть, вона таки прекрасна.
Ні! Вона не просто прекрасна, вона ідеальна.
А тепер зроби мою скульптуру.
Що? Але я…
Ідеальне коло.
Я прийду по неї завтра в обід.
Бувай, генію.
Я ж просто штовхав його на пагорб.
Коло, я мушу тобі щось сказати!
Але вона вже пішла.
Ой, біда!
Що ж, треба з цього блока зробити Коло.
А Коло ж ідеальна.
Значить, і це треба зробити ідеально.
Що ж. Я зможу.
Добре.
А якщо потім я…
Помалу.
Я це виправлю. Просто треба трохи вирівняти.
Викину це з голови.
Тепер я скульптор.
Я зможу. Для Кола.
От халепа!
Ні-ні-ні!
Це не ідеально.
Квадрат працював,
і працював,
і працював.
Ні!
Квадрат вирізьбив увесь блок.
Не лишилося нічого.
Навколо були самі уламки.
Якщо буває «ідеально» навпаки – то це воно.
Не спатиму цілу ніч і щось придумаю.
Квадрат заснув.
Коли вранці Квадрат прокинувся…
він не знав, що робити.
Кого я обманюю?
Я штовхаю блоки. Я їх не обтісую.
Я не геній.
Що подумає Коло, коли прийде й побачить цей безлад?
Вона зрозуміє, що я не геній.
Як я дивитимусь їй в очі? Що їй сказати? Що робити?
Знаю.
Піду й сховаюсь у своїй печері.
Пробуду там цілий день! Цілий тиждень! Цілу вічність!
Житиму під землею з блоками, з хробаками!
Кожен день буде точнісінько, як минулий!
-Я ще встигну втекти. -Привіт, генію. Я рано.
Ти вже все?
О так. Я вже все.
Ого. Це…
То було прекрасно.
Чарівно.
Це я.
Ідеально.
Справді?
Так.
Ти – геній.
Дякую.
АВТОРИ: МАК БАРНЕТТ І ДЖОН КЛАССЕН
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька