Dieną Kvadratas pradeda nuo rytinės tvarkos.
Jis geriau jaučiasi, kai visi daiktai yra savo vietose.
Galima sakyti, kad Kvadratas - pamišęs dėl tvarkos.
Išdūriau!
Trikampis taip pat turėjo rytinę tvarką.
Kiekvieną dieną jis pradėdavo nuo pokšto Kvadratui.
Pavyzdžiui, kitą rytą…
Išdūriau!
Ir kitą rytą.
Išdūrei. Žinau.
Ir dar kitą… Na, supratote.
Bet vieną rytą
Kvadratas nusprendė, kad šito jau gana.
Kvadratas pasiryžo įrodyti, kad ir jis moka pokštauti.
Jis sumanė iškrėsti Trikampiui tokį pokštą,
kuris nustelbtų bet kokį kada nors iškrėstą Trikampio pokštą.
Po šito karto Trikampis niekada nebenorės krėsti pokštų Kvadratui.
Iškrėsiu Trikampiui didelį pokštą!
„Didysis Kvadrato pokštas“.
Gerai. Dabar iškrėsiu Trikampiui didelį pokštą.
Kvadratas ėmė ruoštis pokštui.
Pasakiau: „Aš būsiu trikampis, o tu - varlė.“
Nusprendėm apsikeisti vietomis.
Kas tai?
Jis norėjo būt trikampiu. Pamaniau, pabūsiu varle.
Bet aš nemoku šokliuoti.
Trikampio rytinė tvarka gerokai skiriasi nuo Kvadrato.
Kas čia?
Kvadrato apgavystė suveikė.
Tai buvo jo šansas. Trikampis šito tikrai negalėjo tikėtis.
Išdūriau!
Labas, Kvadrate.
Labas labutis.
Nieko keisto nepastebėjai ant savo pusryčių stalo?
Keisto.
Kol pagalvosiu, gurkštelsiu iš savo puodelio.
Taip! Pastebėjau vieną dalyką.
Tu stovėjai už mano sofos.
Paprastai tu nestovi už sofos, kai valgau pusryčius.
Bent kiek aš žinau. Žinoma, kasdien to netikrinu.
Nesąžininga, Apskritime.
Šitiek laiko ruošiausi šiam tobulam pokštui,
o jis nė nepastebėjo.
Sakai, pastūmei jo puodelį?
Jo puodelį. Mėgstamiausią puodelį.
Jei kas pastumtų mano mėgstamiausią puodelį,
nežinau, ką padaryčiau.
Aišku. Kvadrate, aš labai gerai pažįstu Trikampį,
jei tikrai nori iškrėsti jam pokštą,
tokį pokštą, po kurio jam dingtų noras pokštauti su tavim,
tau teks sugalvoti kažką rimtesnio.
Rimtesnio? Už pokštą su puodeliu?
Rimtesnio. Daug rimtesnio.
Žinau, ką daryti. Kas, jei mes…
Rimtesnio. Daug rimtesnio. Supratau!
Šįkart iškrėsiu jam tokį pokštą, kokio jis ilgai nepamirš.
Ačiū, Apskritime!
Išdūriau!
Labas, Kvadrate.
Kas… Dink…
Mano lovoje - vėžlys!
Išdūriau…
Sveikas, drauguži.
Tau lauke šalta?
Nežinau, kaip čia patekai, bet gali gyvent pas mane, kiek nori.
Regis, tau trūksta meilės.
O aš jos turiu su kaupu.
Vėžlys.
Beviltiška. Iškrėsti pokštą Trikampiui - neįmanoma.
- Rimtą pokštą iškrėtei? - Žinoma, kad rimtą.
Pajudinau paveikslėlį, kad kabotų kreivai. Surišau į krūvą jo batus.
Net vėžlį paslėpiau po antklode, o dabar jiedu - geriausi draugai.
Kvadrate, klausyk.
Kaip sakiau, reikia sugalvot kažką rimto.
Taip ir padariau!
Ne. Jei tikrai nori iškrėsti pokštą Trikampiui, turi sugalvot
kažką ypatingo!
Tu teisus.
Reikia sugalvot kažką ypatingo!
Išdūriau!
Pala. Kvadrate, tu man ką tik iškrėtei pokštą?
Ką pasakysi?
Na, neblogas bandymas.
Bet tu tam nesi sukurtas.
O iškrėsti pokštą man - apskritai neįmanoma.
Tikrai?
Garbės žodis, Kvadrate, šito iš tavęs nesitikėjau…
Vajetau!
Ne.
Nieko sau pokštas.
Kvadrate, tavo pokštas sugriovė mano namus.
Ir net kalną.
Išdūriau?
Viskas tik dėl to, kad norėjai įrodyti, jog gali iškrėsti man pokštą?
Apskritimas pasakė, kad turiu sugalvot ką nors rimto, labai rimto ir ypatingo.
Tad aš sugalvojau ypatingą pokštą.
Tai buvo ne šiaip ypatinga.
Tai buvo…
nepakartojama!
Nė už ką nebūčiau sugalvojęs tokio gero pokšto.
Jau buvau pradėjęs galvoti,
kad nori, jog nebekrėsčiau tau savo rytinių pokštų.
Tiesą sakant, būtent šito…
Koks kvailys aš buvau!
Dabar laikykis. Sugalvosiu šimtą naujų pokštų!
Ne ką blogesnių už tavo. Geresnių! Rimtesnių! Ypatingesnių!
Mūsų pokštų karas tik prasideda.
Apskritimas labai didžiavosi savo sodu.
Gražuolėmis rožėmis.
Skaniomis kriaušėmis.
Raudonšoniais ridikėliais.
Šiuo moliūgu, kuris… Tai bent moliūgas, nieko sau.
Bet labiausiai Apskritimas brangino ir didžiavosi
vieninteliu augalu visame sode -
štai šia gėle.
Nematau, kuo čia didžiuotis.
Kol kas.
- Sveikas, Apskritime! - Labas, Trikampi.
Ką čia darai?
Laukiu, kol pražys ši gėlė.
Ruošiuos iškrėsti Kvadratui pokštą. Nori pažiūrėti?
Nepyk. Negaliu.
Dėl gėlės?
Taip.
Bet labai juokingą pokštą sugalvojau.
Trikampi, matai šią gėlę?
Ji pražysta tik kartą per šimtą metų.
Bent įsivaizduoji, kaip sunku ją užauginti?
Viską reikia suplanuoti šimtui metų į priekį.
Aš kiekvieną dieną jai dainavau.
Saugojau nuo saulės kaitros
ir nuo šalčio.
Rinkau vabalus ir ravėjau piktžoles.
O šiandien ji man pražys.
Bus labai gražu.
Gerai. Tada iki. Tikiuosi, ji pražys.
Žinoma, kad pražys. Viskas - pagal planą.
„Žlugęs Apskritimo planas“.
Padėk ją.
Tą gėlę.
Ji - mano. Noriu pamatyt, kaip ji pražysta.
Tai mano gėlė!
Ramiai.
Tuojau tave pagausiu.
Vienas, du…
Atiduok!
Ne, nedrįsk.
Labas. Išlįsk.
Kai ką tau turiu.
Taip. Čia tau.
Ji - tavo.
O tu atiduok tai, kas mano.
Nagi. Keičiamės.
Nagi. Žinai, kad jos nori.
Čia mano gėlė!
Nagi.
Sveikas, Apskritime. Kaip reikaliukai su gėle?
Nelabai kaip.
O kaip tavo pokštas?
Puikiai.
Ate!
Sugrįžk, Trikampi!
Sveikas, Apskritime.
Trikampi, tučtuojau sugrįžk!
Palauk.
Prašau. Mano gėlė.
Auginau ją šimtą metų.
Taip norėjau pamatyt jos žiedą.
Viską padariau teisingai. Turėjau planą.
Kodėl tu pabėgai?
Kodėl atviliojai mane čia?
Norėjai sugadint man dieną?
Už ką?
Atsakyk man!
Ne toks buvo mano planas.
Apskritimas atsidūrė ten, kur nė karto nebuvo buvęs.
Jis pasiklydo.
Tenoriu grįžt į savo sodą.
Kas čia?
Vaje.
Laukinės gėlės.
Kas…
Ačiū.
SUKURTA PAGAL
MEKO BARNETO IR DŽONO KLASENO KNYGAS
Išvertė Laima Banionienė