Kvadrātam patīk ik dienu mazliet atpūsties
un izlasīt dažas lappuses no labas grāmatas.
Šī bija viņa mīļākā vieta, kur sēdēt.
Gaisma no loga vienmēr bija ideāla lasīšanai.
"Kādā agrā rītā pele sastapa vilku…"
Kas tu tāds esi?
Kas par skaistu un noslēpumainu koku!
Es tikai gribētu, lai tu būtu izaudzis mazliet pa labi un neizsegtu gaismu.
Tu esi banānkoks. Man ir neticami paveicies.
Laiks uzkodām, un man ļoti garšo banāni.
Kvadrāts zināja, ka šis koks ir ļoti, ļoti īpašs.
Uz salas bija tikai daži banānkoki.
Banānus uzskata par visvērtīgākajiem augļiem.
Vai dieniņ! Divi banāni man vienam.
Kvadrāts jau grasījās mieloties ar savu mīļāko augli,
bet tad kaut ko atcerējās.
Viņš pazina kādu, kam banāni garšoja tikpat ļoti kā viņam.
Lode.
Ja nu viņš vienu banānu iedotu Lodei?
Tas būtu laipns žests. Ļoti laipns žests.
"Kvadrāta ļoti laipnais žests".
Tas būtu tik dāsni no manas puses.
Paldies, Kvadrāt.
Tas ir laipns žests. Ļoti laipns žests.
Tu esi tik dāsns!
Tu man esi labs un svarīgs draugs.
Hip, hip, Kvadrāts!
Un tāda ir leģenda par Kvadrātu Dāsno
un viņa ļoti laipno žestu.
Tas būs brīnišķīgi.
Kvadrāta ļoti laipnais žests vairs nevarēja gaidīt.
Lielisks jautājums. Redziet, lai gan mēs jau bijām labi draugi,
pateicoties banānam, mēs ar Lodi kļuvām par labākajiem draugiem.
Trijstūris? Ā, jā, protams.
Viņi viens otru pazina, bet labākajā gadījumā bija čomi.
Tā. Es to varu. Es varu. Tā ir labi.
Lode, tu neticēsi.
Šodien manā pagalmā parādījās banāni.
Man ļoti garšo banāni. Liels paldies.
Tie nudien ir skaisti. Paldies.
Sveikiņi!
Labdien!
Laba diena!
Ko jūs abi teiktu, ja mēs izlocītu kājas?
Jocīgs veids, kā pateikt "ejam pastaigāties".
Jā, tikai sarunvalodā.
Nu, kā garšo banāns?
Ļoti, ļoti labi.
Kā mans mīļākais ēdiens, tikai daudz garšīgāks.
Cik laipni, ka tu man tos iedevi, Kvadrāt.
Zini, tas ir sīkums.
Nē, nē, nē.
Tie ir reti un skaisti.
Un tu tos abus uzdāvināji man. Tas nav sīkums. Tas ir daudz.
Jūtos pieēdusies.
Zini ko, Kvadrāt? Mani iedvesmo tavs dāsnums.
Trijstūri, vai gribi otru banānu?
Nu taču!
Protams, kāpēc gan ne? Dzīvojam tikai vienreiz. Cik man zināms.
Ā, pareizi.
Aizmirsu, ka biju tos jau ēdis un man tie negaršo.
Pārāk saldi.
Nu neko.
Laikam jau pieklājības pēc tas jānotiesā, lai gan man tas šķiet pretīgs.
Labi. Vairs nekad tos neēdīšu.
Tas bija ļoti… jautri,
bet man nu jāiet.
Tiešām?
Mēs tikko atnācām uz jauko pakalnu.
Un šodien tas izskatās īpaši jauki.
Jā, mēs pat vēl neesam tajā uzkāpuši. Tas ir tepat blakus.
Nē. Atvainojiet. Paldies. Nē, paldies. Žēl. Nē, ziniet…
Nav, par ko. Bet uz redzēšanos. Man jāiet.
Kvadrāts dusmojās, ka viss nenotika pēc viņa prāta.
Tad jutās slikti par to, ka dusmojās.
Tad sabēdājās, ka jutās slikti par to, ka dusmojās.
Viņš tikai gribēja atzinību par laipnu žestu.
Un vēl arī vismaz vienu banānu.
Kvadrātam tas bija jāizlabo.
Ja šis koks kādreiz vēl dos augļus, es to izdarīšu pareizi.
Viens Lodei. Viens man. Man tikai jāgaida, kad tas notiks.
Pagāja ilgs laiks.
Dienas, nedēļas, mēneši.
Līdz pienāca diena, kad Kvadrātam radās vēl viena iespēja.
Labdien, Lode!
Manam kokam atkal ir izauguši divi banāni, un es nodomāju:
"Ei, Kvadrāt, varbūt vienu iedod labajai draudzenei Lodei?"
"Kvadrāt, es zināju, ka esi dāsns, bet tas ir par daudz.
Tas man nozīmē visu."
Sīkums. Nu, ne gluži sīkums.
Saprotams, šie banāni ir ļoti reti un īpaši.
Taču es zinu, ka tu esi tā vērta.
"Tu man esi labs un svarīgs draugs."
"Labdien, Kvadrāt!" Labdien, Lode!
Nu, kad saruna bija izmēģināta
tūkstoš reižu, Kvadrāta ļoti laipnajam žestam būtu jānotiek bez aizķeršanās.
…draudzenei Lodei.
Labi, viens tev.
Varbūt vienu iedod draudzenei Lodei?
Viens tev, un viens man.
Draudzenei Lodei… Labdien!
Sveiks, Kvadrāt! Jauka diena, vai ne?
Tev bija jāsaka "labdien".
Mana labā Lodes draudzene!
Banāniem izauga divi koki… Tas ir…
Ko, lūdzu?
Protams. Es gribētu banānus.
Bet…
Ei! Trijstūris ir klāt. Varbūt dodamies izlocīt kājas?
Bet… Viens tev, un viens man.
Tas bija tik garšīgs, bet esmu diezgan pieēdusies.
-Trijstūri, varbūt gribi otru? -Kāpēc ne?
Pag! Man tie negaršo, atceries?
Bet es pazīstu kādu, kam tie garšo.
Kādu, kam tie ļoti garšo.
Lode! Tavs mīļākais auglis, ne? Tāpēc Kvadrāts tev vienmēr dod savējos.
Un tagad es tev dodu savējo.
Bet, Trijstūri, vai viņa neteica, ka ir pieēdusies?
Protams, bet viņa var to apēst rīt. Tā ir lieliska ideja.
Tev taisnība. Es tiešām to varu apēst rīt.
Cik laipns žests!
Jāteic, Trijstūri,
tu man esi labs un svarīgs draugs.
Tipisks Kvadrāts.
Nabaga, nabaga Kvadrāts.
Es to izdarīšu, kā nākas, lai tur lūst vai plīst.
Kvadrāts bija zaudējis četrus banānus.
Bet nākamajā reizē viņš visu noteikti izdarīs pareizi.
Atlika tikai gaidīt, kad izaugs jauni banāni.
Labdien! Manam kokam atkal izauga divi banāni,
un es nodomāju: "Ei, Kvadrāt, varbūt vienu iedod labam draugam."
Viens tev, un viens man.
Paldies, Kvadrāt. Tu man esi labs un svarīgs draugs.
Izsmalcināti.
Ei, Kvadrāt!
Mēs rīkojam pikniku. Nāc tu arī!
Nāku.
Nu, kad bija apēdis savu banānu,
Kvadrāts Dāsnais varēja iedot otru savai draudzeni Lodei.
Vai ne?
Uz salas ir nedēļas beigas.
Tas nozīmē, ka ir piektdienas prieku vakars, kad tiek ēsts un spēlētas spēles.
Kvadrāts, Trijstūris…
un Lode satiekas.
Un Lode satiekas! Kur ir Lode?
Viņa ir šeit.
Izskatās, ka šovakar Lodei ir cits plāns.
Esmu tik sajūsmināta.
Beidzot būs…
"Aptumsums".
Lode kavējas. Vai mums jāiet viņu meklēt?
Protams. Viņa nelaiž garām piektdienas prieku vakarus.
Mīļo stundiņ! Kas kaiš mēnesim?
Ak vai! Kas notiek?
Kas notiek?
Ēdu par daudz burkānu? Visi zina, ka no burkāniem ir superredze.
Tas ir pasaules gals, vai ne? Turi mani! Turi mani!
Pilns mēness aptumsums.
Ja vien es to varētu vērot kopā ar Kvadrātu un Trijstūri!
Lode, vai tu neko neaizmirsi?
Ai! Es aizmirsu par piektdienas prieku vakaru.
Man sāp acis.
Tikai nemirkšķini! Nemirkšķini!
Viss svarīgais notiek tieši tad, kad pamirkšķina.
Laikam viss beidzies.
-Viss beidzies! Esam dzīvi! -Esam dzīvi!
Kas tas tāds bija?
Nav ne jausmas. Bet zini, kurš varētu zināt? Lode! Ejam pajautāt viņai!
Kvadrāt, pagaidi! Padomā!
Sarkanais mēness parādījās tikai tev un man. Tas izvēlējās mūs.
Nekad mūžā neesmu izvēlēts.
Šovakar mēs redzējām kaut ko ļoti īpašu.
Kaut ko neiedomājamu. Lodes te nebija.
Viņa to vienkārši nesaprastu. Sarkanais mēness būs mūsu noslēpums.
-Mūsu noslēpums. -Sarunāts?
Es to nesaprastu? Tas bija mēness aptumsums.
Esmu redzējusi 178 aptumsumus. Man viņiem jāpasaka.
Bet viņiem ar to noslēpumu ir tik jautri.
To es negribu sabojāt, vai ne?
Viņa gribēja.
Nē! Lai gan man ir ļoti iespaidīgas zināšanas par aptumsumiem,
es viņu noslēpumu cienīšu.
Nu arī Lodei ir noslēpums.
-Klau, piedodiet par vakarvakaru. Biju… -Vakarvakars bija brīnišķīgs.
Mēs redzējām… Gribēju teikt, ka redzējām…
Mēs redzējām mēslu vaboli.
Tiešām? Vareni.
Tai bija ļoti foršs krūškurvis.
Tās runas par vabolēm uzdzen izsalkumu.
Ko tu dari?
Es cenšos mainīt tēmu.
O! Šie virtuļu caurumi izskatās gluži kā…
Tā ir, vai ne? Es tos uztaisīju tādus, jo tie man atgādina…
Mēslu bumbiņas, ko ripina mēslu vaboles. Jā.
Viņiem nepadodas glabāt noslēpumus, vai ne?
Paldies par virtuļu caurumiem.
Mums jādodas, lai izdarītu dažas lietas.
Vai ne?
Pavisam parastas, ikdienišķas, neslepenas lietas.
Varbūt mēness nonāca pārāk tuvu saulei un aizdegās.
Jā, jā. Man šķiet, ka redzēju liesmas.
Bet varbūt tur vienlaicīgi izplauka kvintiljons sarkanu ziedu,
taču bija pārāk auksts, tāpēc tie novīta.
Ja nu mēness zaudēja savaldīšanos un kļuva sarkans no dusmām?
Varbūt. Lai gan man tā drīzāk izskatījās pēc sarkšanas.
Zini, kā Lode nosarkst? Izskatījās tieši tāpat.
Ā, jā, Lode. Man ir mazliet žēl, ka Lode to neredzēja.
Šorīt viņa šķita tik bēdīga. Domā, viņa zina, ka mums ir noslēpums?
Nē. Turklāt viņa vienmēr visu zina.
Šī ir pirmā reize, kad jūtos mazliet gudrāks par viņu.
Es jūtos varens.
Viņi droši vien veido
kaut kādu īpašu slepeno Mēness klubu. Bez manis.
Ja viņi man vienkārši pajautātu, es viņiem pastāstītu visu par aptumsumu.
Man ir grāmatas. Man ir diagrammas. Man ir teleskops.
Man pat ir šī puzle.
Lode necieta, ka draugi domā, ka zina ko tādu, ko viņa nezina.
Kvadrāt? Kāpēc tu esi uzvilcis kasti?
Negribēju, lai kāds zinātu, ka tas esmu es.
Ak vai! Man te nevajadzētu būt.
Bet es vairs nespēju izturēt tā noslēpuma smagumu.
Esmu atnācis atzīties.
Nevajag.
Zinu, ka nevajag vārtīties pa grīdu,
bet uztraukumā šādi jūtos labāk.
Labi. Mums ar Trijstūri ir noslēpums.
Nedrīkstu tev stāstīt, bet pagājušo piektdien,
kad mēs ar Trijstūri bijām izcirtumā,
mēs redzējām, kā kaut kāds liesmojošs, sarkans mēness apēd mūsu mēnesi!
Tas kādu laiku to košļāja. Un, kad bija pieēdies, tas to atvēma!
Vismaz man šķiet, ka tā notika. Vai mēnesim ir ļauns dvīnis?
Vai ir? Kas tas varētu būt?
Mīļo Kvadrātiņ, man prieks, ka pajautāji.
Tas, ko jūs redzējāt, bija…
Kas neticams! Es zinu!
Mēs ar Trijstūri esam vienīgie pasaulē, kas to redzēja!
Nekad neesmu juties tik laimīgs!
Zinu, ka neesmu tik talantīgs kā Trijstūris vai tik maģisks kā tu.
Esmu tikai parasts, uzticams Kvadrāts.
Bet tas, ka mani izvēlējās sarkanais mēness, manī kaut ko sakustināja.
Pirmoreiz mūžā es tiešām jūtos tā, it kā varētu paveikt jebko!
Atrisināt pasaules noslēpumus. Paskat! Puzles gabaliņš.
Ak nē! Ja Kvadrāts ieraudzīs puzli,
viņš zinās, ka viņa zina…
Vai dieniņ!
Oi! Trijstūris teica, ka būsi sarūgtināta, ja uzzināsi, ko palaidi garām, bet - oho!
O, o! Es labāk iešu, Lode.
Lūdzu, nesaki Trijstūrim, ka es izpaudu mūsu noslēpumu.
Atstāsim Lodi uz brīdi vienu.
Noslēpums.
Ziniet, manuprāt, ja Lode kādu laiku pabūtu viena,
atpūstos no Kvadrāta un Trijstūra…
Sveika, Lode!
Redzu, ka lasi grāmatas ar nodaļām.
Zini, patiesas zināšanas nāk no reālas pieredzes.
Es minēšu. Tu atnāci man kaut ko pastāstīt?
Kas, es? Nē, nav, ko stāstīt.
Nu, ja neskaita manu superbrīnišķīgo, slepeno, īpašo pieredzi.
Bet es noslēpumus nestāstu.
Labi, labi, pateikšu. Nu tad klausies!
Pagājšpiektdien mēs ar Kvadrātu, kā parasti, bijām pļavā
un, kad biju apēdis simts burkāniņu un perfekti nostājies uz rokām,
es ieraudzīju kaut ko galīgi traku.
Nez no kurienes uzradās milzis ar lielu, sarkanu marķieri
un sāka krāsot mēnesi!
Tāpēc mēness kļuva pilnīgi sarkans!
Es zinu. Tas ir neticami, vai ne?
Bet vislabākais bija… Esi gatava?
Tam bija dzēšgumija.
Tā nu tas izdzēsa sarkano, un mēness atkal kļuva normāls.
Vai spēj tam noticēt?
Nu labi. Man tiešām tagad jāiet.
Nesaki Kvadrātam, ka te biju.
Kvadrāt? Vai tie ir mani burkāni?
Kā tu varēji?
Tu man teici, lai neizpļāpājos, bet pats izpļāpājies?
Beidz izniekot pārtiku! Es varu paskaidrot.
Rimstieties taču!
Kvadrāt, mēs abi zinām, ka tu pirmais man izstāstīji noslēpumu.
Lode! Tam bija jābūt mūsu noslēpumam.
Pag! Ko? Tu izpaudi noslēpumu, pirms to varēju izdarīt es?
Beidziet! Beidziet!
Man apnikusi jūsu abu muļķīgā uzvedība.
Pārāk ilgi esmu turējusi mēli aiz zobiem.
Ir mana kārta atklāt manu noslēpumu.
Tas, ko jūs redzējāt, bija vienkārši mē…
Protams, tu zini. Tu zini visu.
Jūs domājat, ka es zinu visu?
Jā, gandrīz. Tu esi gudrākā figūra, ko zinām.
Domājām, ka beidzot zinām kaut ko, ko tu nezini.
Lai nu kā, turpini! Stāsti vien, ko redzējām.
Pēkšņi Lode sajutās muļķīgi par savu neapmierinātību.
Kvadrāts un Trijstūris arvien bija apbrīnojuši viņas zināšanas.
Tieši tā, kā viņa gribēja.
Es teicu, ka reiz dzirdēju stāstu
par brīnišķīgu sarkanu mēnesi.
Ļoti rets skats, kas paveras
tikai tad, kad mēness ieiet mūsu planētas ēnā.
Mūsu planētai ir ēna?
Jā, bet vai zināt, kas ir pats neticamākais?
Šo sarkano mēnesi var ieraudzīt tikai ļoti īpašas figūras -
tās, kurām ir tīra sirds.
Man bija aizdomas, ka jūs redzējāt to, bet es jums neteicu, jo man…
Man skauda. Jā, tas ir mans noslēpums.
Apžēliņ! Kaut es arī to būtu redzējusi!
Kvadrāt!
Lode, pacelies augstu un spīdi tāpat kā pirms brīža.
Atver acis!
Tieši tāds izskatījās sarkanais mēness. Tagad to esam redzējuši mēs visi trīs.
Mīļi lūgta mūsu draudzīgajā klubā, Lode.
PAMATĀ - MAKA BĀRNETA UN DŽONA KLASENA GRĀMATAS TRIJSTŪRIS, KVADRĀTS UN LODE
Tulkojusi Aija Apse