OSTROV TVARŮ
Kostka každý den aspoň chvíli odpočívá
a přečte si pár stránek knihy.
Tady rád sedával.
Při světle z okna se vždycky skvěle četlo.
„Jednou potkala myš vlka…“
Copak jsi zač?
Jsi moc krásný a záhadný strom.
Škoda, že jsi nevyrostl o kousek vedle, abys mi nestínil.
Ty jsi banánovník. Mám to ale štěstí.
Je čas na svačinu. Banány miluju.
Kostka věděl, že je ten strom výjimečný.
Banány na ostrově téměř nerostou. Je to zde velmi vzácné ovoce.
Hurá! Mám dva banány sám pro sebe.
Chystal se zakousnout do oblíbeného ovoce, ale na něco si vzpomněl.
Věděl o někom, kdo má rád banány stejně jako on.
Kulička.
Co by se stalo, kdyby se s Kuličkou podělil?
Bylo by to hezké gesto. Moc hezké gesto.
„Kostkovo moc hezké gesto.“
Ty jo. To bych byl opravdu štědrý.
Děkuji ti, Kostko.
To je hezké gesto. Moc hezké gesto.
Jsi tak štědrý.
Jsi můj dobrý a důležitý kamarád.
Hip, hip, Kostka!
Tak to byla legenda „O štědrém Kostkovi
a jeho moc hezkém gestu“.
Mělo to být skvělé. To moc hezké gesto už nemohlo počkat.
Dobrý dotaz.
Skvělí kamarádi jsme sice byli,
ale díky banánu jsme s Kuličkou nejlepší kamarádi.
Co Jehlan? Jasně.
Znají se, ale jsou to normální kamarádi.
Jasně. Jdu na to. Dobře.
Kuličko, hádej, co se stalo.
Před domem se mi objevily banány.
Banány miluju. Díky moc.
Panečku, ty jsou ale krásné. Děkuju.
Nazdárek.
Ahoj.
- Nepůjdeme se všichni provětrat? - To je zábavný způsob, jak říct vycházka?
Jo, ale to moje je víc v pohodě.
Jak ti chutná?
Je moc moc dobrý.
Je jako moje nejoblíbenější jídlo, ale lepší.
Jsi moc hodný, že jsi mi je dal.
To nic.
Ale ne.
Jsou vzácné a krásné.
A dal jsi mi oba. Není to nic. Je to hodně.
Jsem docela najedená.
Víš ty co, Kostko? Tou štědrostí mi jdeš příkladem.
Jehlane, nechceš banán?
Ale no tak.
Jasně, proč ne? Žijeme jenom jednou, ne?
No jo.
Zapomněl jsem, že je nesnáším.
Moc sladké.
No co.
Ale budu slušný a dojím ho, i když je odporný.
Tohle už nikdy jíst nechci.
To tedy byla náramná zábava.
Ale už půjdu.
Určitě?
Zrovna jsme došli ke kopci.
A dnes vypadá moc lákavě.
Ani jsme si na něj nevyšli. Je tamhle.
Ne, pardon. Díky, ale ne. No, víte… Není zač. Ahoj. Musím jít.
Kostka byl naštvaný, že to nešlo podle plánu.
Měl zlost, že byl naštvaný.
A pak z toho všeho byl smutný.
Chtěl jen uznání, že udělal hezké gesto.
Také chtěl aspoň jeden banán.
Kostka s tím musel něco udělat.
Jestli obroste ještě jednou, udělám to lépe.
Jeden dám Kuličce a jeden sobě. Akorát musím počkat.
Uběhla dlouhá doba.
Dny, týdny, měsíce.
A jednoho dne dostal Kostka druhou šanci.
Ahoj, Kuličko.
Zase mi vyrostly dva banány a já si říkal:
„Hej, Kostko, co se o jeden podělit s kamarádkou Kuličkou?“
„Kostko, já věděla, že jsi štědrý, ale tohle je moc.
Moc to pro mě znamená.“
To nic není. Nebo možná trochu je.
Tyto banány jsou moc vzácné a výjimečné.
Ale podle mě za to stojíš.
„Jsi můj dobrý a důležitý kamarád.“
„Ahoj, Kostko.“ Ahoj, Kuličko…
Kostka si to nacvičil
tisíckrát, aby to moc hezké gesto vyšlo podle plánu.
…Kulička.
Jeden pro tebe.
Co se o jeden podělit s kamarádkou Kuličkou?
Jeden ty, jeden já.
S kamarádkou… Ahoj!
Nazdárek, Kostko. Dnes je hezky, že?
Měla jsi říct „ahoj“.
Kulatá kamarádko, na banánu mi vyrostly dva stromy…
Cože?
Jasně. Ráda si dám další.
Ale…
Je tady Jehlan! Nepůjdeme se trochu provětrat?
Ale jeden je pro tebe a jeden pro mě.
Pane jo. To byla dobrota, ale jsem už skoro najedená.
Jehlane, nedáš si?
Proč ne?
Počkat, já banány nerad.
Ale vím o někom, komu chutnají.
O někom, kdo je miluje.
Kuličko, jsou tvé oblíbené. Proto ti je Kostka dává.
A já ti dám ten svůj.
Ale Jehlane, neříkala, že je najedená?
Jasně, ale může si ho sníst zítra, ne?
No jo, máš pravdu. Můžu ho sníst zítra.
Hezké gesto.
Povím ti, Jehlane,
že jsi můj dobrý a důležitý kamarád.
Klasika.
Chudák Kostka.
Udělám to správně stůj co stůj.
Kostka přišel o čtyři banány. Ale příště už to chtěl udělat správně.
Stačilo počkat, než vyrostou banány.
Ahoj, na mém stromě zase vyrostly dva banány
a já si říkal: „Hej, Kostko, co se takhle podělit s kamarádkou?“
Jeden je pro tebe, jeden pro mě.
Díky, Kostko. Jsi můj dobrý a důležitý kamarád.
Vynikající.
Kostko!
Jdeme na piknik. Pojď taky.
Už jdu.
Svůj banán si už snědl.
Štědrý Kostka se s Kuličkou mohl podělit o ten druhý.
Že?
Na ostrově uplynul další týden.
Nastává páteční večer plný zábavy, jídla a her.
Přišel Kostka, Jehlan…
a Kulička.
A Kulička! Kde je?
Tady je.
Asi má na dnešní večer jiné plány.
Moc se těším.
Konečně nadejde…
„Zatmění.“
Má zpoždění. Nezajdeme za ní?
Jo. Ona na páteční večery chodí vždycky.
Božínku! Co se to stalo s měsícem?
Jémine. Co se děje?
Co je?
Snědl jsem moc mrkví? Po mrkvích se dobře vidí.
Nastal konec světa, že jo? Drž mě!
Úplné zatmění Měsíce.
Kéž by tu se mnou byli Kostka s Jehlanem.
Nezapomněla jsi na něco?
Jejda! Zapomněla jsem, že je pátek večer!
Bolí mě oči.
Nemrkej. To se vždycky stane něco zásadního.
Asi to skončilo.
- Přežili jsme! - Přežili jsme!
Propána, co to bylo?
Netuším, ale víš, kdo by to vědět mohl? Kulička! Zeptáme se.
Počkej, Kostko.
Ten červený měsíc se zjevil jen nám dvěma. Vybral si nás.
Mě si nikdy nikdo v ničem nevybral.
Dnes jsme viděli něco výjimečného.
Něco nepředstavitelného. A ona tu nebyla.
Nepochopila by to. Ten červený měsíc bude naše tajemství.
- Tajemství. - Platí?
Nepochopila? Bylo to zatmění Měsíce.
Viděla jsem jich 178. Musím jim to říct.
Ale držet to v tajnosti je moc baví.
To jim nechci pokazit, ne?
Ale chce.
Ne! I když toho vím o zatměních hroznou spoustu,
budu jejich tajemství ctít.
Teď má tajemství i ona.
- Ahoj, omlouvám se za včerejšek. - Včera to bylo úžasné.
Viděli jsme… Vlastně… Viděli jsme…
Viděli jsme chrobáka.
Fakt, jo? Super.
Měl opravdu vyvinutou hruď.
Z toho povídání mi vyhládlo.
Co je?
Snažím se změnit téma.
Prostředky z donutu vypadají jako…
Jo, no. Upekla jsem je takhle, protože mi připomínají…
trus, co chrobáci válí. Jo.
Udržet tajemství jim nejde, co?
Díky za prostředky. My musíme jít něco dělat.
Že jo?
Něco normálního, běžného a netajného.
Možná byl měsíc blízko slunci a shořel.
Jo, já asi viděl i plameny.
Nebo tam vykvetl bambilion červených květin.
Ale byla zima, tak zvadly.
Co když se měsíc naštval a zčervenal zlostí?
Možná. Spíš mi přišlo, že se červenal studem.
Jak se červená Kulička. Úplně stejně.
No jo, Kulička. Je škoda, že to neviděla.
Ráno mi přišla smutná. Myslíš, že ví, že máme tajemství?
Ne. Navíc ona ví vždycky všechno.
Poprvé mám pocit, že jsem o trochu chytřejší než ona.
Mám pocit, že mám moc.
Asi beze mě zakládají nějaký speciální, tajný měsíční klub.
Stačí, aby se mě zeptali. Řekla bych jim, že to bylo zatmění.
Mám o tom knihy. Mám tabulky. Mám teleskop.
Mám i tyhle puzzle.
Nesnesla pocit, že si kamarádi myslí, že ví něco, co ona ne.
Kostko? Proč sis oblékl krabici?
Nechtěl jsem, aby mě někdo poznal.
Jéje. Nemám tu co dělat, ale už to dál tajit nemůžu.
Přišel jsem se svěřit.
To nemusíš.
Vím, že nemusím ležet na zemi, ale ve stresu je mi tak líp.
Tak jo. Máme s Jehlanem tajemství.
Nemám ti to říkat, ale minulý pátek jsme s Jehlanem viděli,
jak odněkud vyšel zářivě červený měsíc a snědl ten náš měsíc!
Chvíli ho kousal.
A když se najedl, tak ho vykrknul!
Aspoň teda myslím. Nebo má měsíc zlé dvojče?
Má? Co to mohlo být?
Kostko, těší mě, že se ptáš.
Viděli jste…
Něco neuvěřitelného! Je to tak!
S Jehlanem jsme jediní na světě, kdo to viděl.
Mám velikánské štěstí.
Nemám talent jako Jehlan a nejsem tak kouzelný jako ty.
Jsem jen obyčejná Kostka.
Ale měsíc si mě vybral a ve mně se něco vzedmulo.
Poprvé mám pocit, že zvládnu cokoliv!
Že vyřeším všechny záhady světa. Hele! Dílek skládačky.
Ne! Když to Kostka uvidí, dozví se, že ona ví, že…
No teda.
No teda. Jehlan říkal, že budeš naštvaná, když to zjistíš, ale tohle jsem nečekal.
Ty jo. Radši půjdu, Kuličko.
Neříkej mu, že jsem to vyzradil.
Dáme jí chvíli pokoj.
Tajemství.
Kdyby byla Kulička chvíli sama… Kdyby si dala od těch dvou pauzu…
Ahoj.
Čteš knihy s písmenky.
Ale pravé vědomosti pocházejí ze zkušeností.
Tak co? Přišel jsi mi něco říct?
Kdo, já? Nemám, co bych řekl.
Tedy kromě toho svého úchvatného tajemství.
Ale to nikomu neřeknu.
No tak já ti to řeknu. Hele.
Minulý pátek jsme s Kostkou byli na louce.
Snědl jsem sto malých mrkví, udělal stojku
a uviděl něco bláznivého.
Zničehonic se zjevil obr s červenou fixou a začal vybarvovat měsíc!
A měsíc byl úplně červený!
Já vím. Je to k nevíře, co?
Ale teď přijde to nejlepší.
Ten obr měl zmizík.
Vyzmizíkoval tu červenou a měsíc byl zase jako dřív.
Věřila bys tomu?
Dobře. Tak já už radši půjdu.
Neříkej to Kostkovi.
Kostko, nejsou to moje mrkve?
Zradil jsi mě!
Říkal jsi, ať nic neříkám, ale vyzradil jsi to.
Neplýtvej jídlem. Vše vysvětlím.
Nechte toho!
Kostko, oba víme, že jsi mi to vyzradil jako první.
Kuličko! To mělo být naše tajemství.
Počkat. Cože? Ty jsi to vyzradil dřív než já?
Nechte toho!
Už těch vašich blbin mám dost!
Dlouho jsem držela jazyk za zuby. Teď své tajemství vyzradím já.
To, co jste viděli, bylo pouhé zatm…
No jistě, že to víš. Ty víš totiž všechno.
Myslíte si, že vím všechno?
Jo. Chytřejší tvar neznáme.
My mysleli, že víme něco, co nevíš.
Klidně pokračuj a řekni nám, co jsme viděli.
Kulička měla pocit, že se zachovala pošetile.
Kostka a Jehlan ji celou dobu obdivovali.
A přesně to chtěla.
Chtěla jsem říct, že znám legendu o zázračném červeném měsíci.
Jde o velmi vzácný úkaz, k němuž dojde, když naše planeta Měsíc zastíní.
Naše planeta má stín?
Jo, ale víte, co je na tom nejzajímavější?
Ten červený měsíc uvidí jen tvary, které k tomu byly vybrány,
protože mají dobré srdce.
Myslím, že jste tedy viděli tohle, ale já vám to neřekla, protože…
Protože jsem žárlila. To je mé tajemství.
Ach jo. Kéž bych ho viděla taky.
Kostko.
Kuličko, zase vyleť a zasviť jako předtím.
Otevři oči.
Takhle přesně ten červený měsíc vypadal. A teď ho vidíme všichni.
Srdečně tě vítáme v klubu, Kuličko.
PODLE KNIH MACA BARNETTA
Překlad titulků: Karel Himmer