NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Albie Sachs južnoafrički je aktivist, odvjetnik, pisac
i bivši sudac kojeg je Nelson Mandela imenovao
za obnašanje dužnosti na prvom Ustavnom sudu Južne Afrike.
Tijekom borbe za ukidanje aparthejda
Albie je preživio bombu koju mu je u auto podmetnula Južnoafrička tajna služba.
Izgubio je ruku i vid na jedno oko.
No godinama poslije, na pitanje što svijetu najviše treba,
njegov odgovor ostaje nepokolebljiv.
Riječ ljubaznost stalno mi se vrti po glavi.
Možda je to zbog tolike
hvalisavosti
koja je postala popularna i ljudi je podržavaju.
Ali pobijaš to povezivanjem s drugima,
kroz kontakt s drugima,
kroz energije usmjerene prema istom cilju
i prihvaćanjem i podržavanjem različitosti.
Ovo je nadahnuo Nelson Mandela
koji je jednom rekao: „U životu nije važna samo činjenica da smo živjeli.”
„Ono što smo promijenili u životima drugih
odredit će značaj našeg života.”
Njegov je život ostavio trajan trag u svijetu.
Nasljeđe koje je pomoglo mnogima da se suprotstave.
Da se bore za promjene i postanu vođe.
Ovo je u znak sjećanja na Madibu.
Da nas podsjeti na to da pojedinac može biti ključ promjene.
Ovo je o ljudima koji su donosili hrabre odluke,
vođama koji su hodali uz njega i išli njegovim stopama.
Brinuli se za druge, radili na boljem i ravnopravnijem svijetu.
Nadahnjivali sve nas
da živimo da bismo vodili.
U mojoj prvoj školskoj svjedodžbi, kad sam imao šest godina,
pisalo je: „Albert je mali sanjar.”
A sad, više od 70 godina poslije,
Albie je još uvijek mali sanjar.
MAPUTO, MOZAMBIK 7. TRAVNJA 1988.
Najnovija meta napada na ANC otvarala je vrata auta kad je eksplodirala bomba.
Albie Sachs teško je ozlijeđen.
Liječnici su rekli da su šanse da preživi male.
Začudo, preživio je.
Izgubio je vid na jedno oko, a jedna ruka mu je amputirana.
No dva mjeseca poslije,
vođa ANC-ja optimističan je glede budućnosti svoje zemlje.
Osveta mi neće vratiti ruku.
Naprotiv, osveta će me omalovažiti
i na neki će način sve biti uzalud.
Mislim da je važno da imamo pozitivan stav.
Sloboda će doći u Južnu Afriku.
Imat ćemo slobodu i ovdje ćemo izgraditi pristojno društvo.
To nam mora biti cilj.
Naš je današnji gost sudac Albert L. Sachs,
član južnoafričkog Ustavnog suda.
Sudac Sachs bio je vođa borbe za ljudska prava u Južnoj Africi
i borac za slobodu u Afričkom nacionalnom kongresu.
Zbog svoje uključenosti u ovaj posao upao je u nevolju s policijom.
Dvaput je bio u pritvoru bez suđenja.
Dok je bio u zatvoru, samici i pritvoru,
proživio je izgnanstvo…
Naposljetku je postao meta pokušaja atentata sponzoriranog od države.
A onda je Nelson Mandela oslobođen.
Nakon 24 godine političkog izgnanstva
Albieja Sachsa dočekala je majka u zračnoj luci Cape Town.
Sudjelovao je u pregovorima
koji su Južnu Afriku učinili ustavnom demokracijom,
a Nelson Mandela imenovao ga je sucem Ustavnog suda.
Dok je bio sudac,
postao je poznat kao savjest suda.
To kako Albie živi svoj život, bez gorčine…
Albie vam daje nadu u čovječanstvo.
U to da ste Južnoafrikanac, a bijelac. Pogledate Albieja i pomislite…
SUTKINJA USTAVNOG SUDA
Albie je ono što je moguće.
BORBA PROTIV APARTHEJDA
Ima jedna priča kad sam se sa šest godina pakirao zbog odlaska u izgnanstvo
i pronašao rođendansku čestitku od moga tate, Sollyja Sachsa.
„Albie, želim ti da postaneš vojnik u borbi za oslobođenje.”
Mislim da je to teško za šestogodišnjaka,
ali to je svemir u kojem sam odrastao.
Zakoni su bijelce učinili superiornijima
i crnačka je većina suočena s diskriminacijom u svim aspektima života.
Južna Afrika bila je preplavljena sustavom aparthejda.
Sa 17 godina bio sam u dvorani većinom s crncima,
možda njih 200, a bijelaca možda pet ili deset.
Ljudi su pjevali pjesme o slobodi
i pozivali dobrovoljce u Kampanju protiv nepravednih zakona.
Rekao sam svojem prijatelju: „Avi, želim se pridružiti.”
On će: „Ne možeš.” „Zašto?”
„Jer si bijelac.”
„Borimo se protiv rasizma. To je borba crnaca koju vode crnci.”
Ali devet mjeseci poslije,
nakon što sam dao ispite,
tijekom praznika vodio sam grupu
nas četvorice mladih bijelaca koji sjede na klupama s oznakom „samo nebijelci”.
Aktiviranje, upoznavanje i spoznaja
da su ljudi koje sam upoznao u borbi protiv aparthejda…
UZ VOĐE SMO
…imali energiju, životnu snagu, maštu.
Bilo je mnogo zanimljivije
od svijeta koji nam je određen.
Od nekakve karijere da zarađujemo, napredujemo i budemo važni.
Postati odvjetnik bilo je potrebno za aktivizam.
Imao sam niz različitih slučajeva,
ali glavnina mog posla
uključivala je ljude koji su kažnjeni ili kojima se prijetilo kaznom
zbog stavova protiv aparthejda
ili jer nisu imali dokumente.
Nisu se držali zakona koji su ugnjetavali crnce.
PODRUČJE ZA BIJELCE
OPREZ - ČUVAJTE SE DOMORODACA
CRNČUGE ĆEMO UPUCATI
Bilo je strašno.
Godine 1960. u Sharpevilleu dogodio se masakr.
U Sharpevilleu je policija pucala na nenaoružane prosvjednike.
Ubijeno je 69 ljudi, uglavnom upucanih u leđa.
Afrički nacionalni kongres zabranio je
sve tajne aktivnosti. Nemoguće izvanredno stanje.
Tada je sve postalo još strašnije.
Mogli su vas izvući iz doma,
s posla, dok hodate ulicom, a sve prema volji policajca.
Moji su klijenti uhićeni jedan po jedan.
Zatvorili bi vas prema „90-dnevnom zakonu”.
Mogli su vas zadržati bez pristupa odvjetnicima,
sudu, obitelji, ikome na 90 dana,
na temelju sumnje da imate informacije koje bi pomogle teroristima.
Budući da ste se borili protiv te nepravde,
ne samo kao odvjetnik koji zastupa crnce,
nego i kao aktivist, oni su krenuli i na vas.
PREŽIVLJAVANJE U MRAKU
Pridružiš se borbi. Dobrovoljac si.
Postaneš dio kulture otpora.
Ljudi koji su se borili protiv nacista,
partizani koji su se s njima poistovjećivali tijekom rata u Europi.
Ljudi koji su bili u zatvoru i napisali knjige o svojem iskustvu.
Pročitate ih i pripremite se za taj trenutak.
„Dakle, ovako je u zatvoru.”
Ali niste spremni.
Niste spremni za izolaciju.
Nosite se s tim jer nema alternative. Što možete? Možete plakati.
Postoji alternativa. Možete surađivati i kapitulirati.
Borba onda postane spriječiti se da ne poklekneš
i ne odaš informacije.
Nakon nekog vremena više ni ne znaš zašto si u zatvoru.
Samo znaš da su nekako
velike fraze koje su bile moćne i snažne
i koje su djelovale tako značajno, postale prazne.
Sloboda? To su gluposti.
Imate vrlo narcisoidni zatvoreni svijet
u kojem ste samo vi i ta bol koju osjećate.
Kad je bilo dobro, bio bih depresivan.
Samo depresivan.
Kad je bilo loše…
Ne baš suicidalan, ali blizu toga.
U stanju potpunog očaja.
Jednog dana začujem zviždanje.
Ne mogu vjerovati jer to nije samo obična buka.
Zatvor je bučan.
Ljudi vrište, viču, lupaju vratima, svi se deru.
Ja začujem zviždanje i uzvratim zviždanjem.
Čujem iz udaljenog dijela zatvora…
Ne znam ni tko je to.
To je bio divan oblik kontakta.
A onda bih vježbao u sklopu svog rasporeda.
Usred pokušaja da odradim stotinu sklekova,
čujem zviždanje i kažem: „Odradio sam ih samo 75!
Molim te, možeš li pričekati?”
Onda smo morali odrediti vrijeme tijekom dana
kada bismo bili spremni za zviždanje, a ja nisam nikad saznao tko je to.
Pustili su me nakon 90 dana.
Izlazim na ulicu i…
opet me zatvore.
Uzeli su mi kravatu i sat.
Dodatnih 78 dana.
I onda su me pustili. Ne znam zašto. Bio sam tako
pobjedonosan i euforičan da sam trčao od centra Cape Towna do Cliftona možda…
šest do osam kilometara. Nikad nisam toliko trčao.
Bacio sam se u more.
Moji kolege došli su na plažu odjeveni u odijela sa sjajnim cipelama.
Mislili su da ludim. Bio sam pomalo lud.
U meni je nešto bilo slomljeno.
Nikad ne prebrodiš samicu.
Nikad.
A onda, godinama poslije, bio sam u izgnanstvu i…
raznijeli su me.
MOZAMBIK 1988.
Moja prijateljica Ruth First ubijena je pismo-bombom.
U Maputu je bio jedan dio groblja
gdje su pokopani mnogi Južnoafrikanci, više od 20 ubijenih.
Svaki put kad smo išli onamo, pitali smo se:
„Je li ona parcela ondje za mene?”
Sama činjenica da je bio tako važan protivnik aparthejda
značila je da je uvijek u velikoj opasnosti.
Mislio sam da im neću biti na meti. Bio sam očito laka meta
i bilo bi reakcija protiv toga, ali pogriješio sam.
Eksplozija se čula diljem Maputa, glavnog grada Mozambika.
Sumnjalo se da su bombu postavili južnoafrički agenti.
Auto mu je trebao biti grob.
Osjećam ruke kako me vuku i kažem:
„Ostavite me, radije ću umrijeti ovdje.”
Mislio sam da me otimaju i vode preko granice prema Južnoj Africi.
SREDIŠNJA BOLNICA MAPUTO
Potpuni mrak. Dogodilo se nešto strašno.
Ne znam što. Čujem glas u mraku koji kaže:
„Albie, govori ti Ivo Garrido. Nalaziš se u Središnjoj bolnici Maputo.
Ruka ti je u lošem stanju. Moraš hrabro gledati u budućnost.”
Pitam u tami: „Što se dogodilo?”
Ženski glas kaže: „Bomba u autu.”
Opet sam se onesvijestio, ali s osjećajem radosti.
Mislio sam da su me oteli da me bace u zatvor u Južnoj Africi.
Znao sam da sam siguran u rukama Frelima,
vlade Mozambika.
I…
Prošlo je neko vrijeme.
Osjećam se lagano. Ležim na leđima. Ništa ne vidim.
Oči su mi prekrivene. Ispričam si vic.
O Hymieju Cohenu koji je Židov kao i ja. Padne iz autobusa, ustane
i rukom se ovako prekriži.
Netko kaže: „Nisam znao da si katolik!”
„Kako to misliš, katolik?
Naočale, testisi, novčanik i sat.”
To je stara šala koja se inače ne priča u tim okolnostima.
Počeo sam s testisima. Činilo se da je u redu.
Novčanik, u redu. Naočale…
Ako je tu krater, u velikoj sam nevolji.
Dobro, i izgubio sam ruku. Izgubio sam samo ruku.
To čeka svaki borac za slobodu. „Hoće li to biti danas? Hoću li biti hrabar?”
Pokušali su me ubiti i preživio sam.
Osjećao sam se radosno i pobjedonosno. To je bilo
8. travnja 1988.
I dalje to osjećam.
To je otjeralo jad samice.
Dalo mi je potpuno drukčiji pogled na život.
Vratio sam se na svijet.
Ne mogu objasniti.
Malo sam zabrinut da će poslije doći do kolapsa.
Očito je da sam došao do faze u kojoj moram
obnoviti se fizički i emocionalno.
Bilo je to kao da opet učim pisati. „Gle, mama! Mogu pisati!”
Učiti stajati. „Gle, mama. Mogu hodati i stajati.”
Bilo je nešto vrlo radosno u oporavku nakon eksplozije.
I dobio sam pismo.
Ležim u bolničkom krevetu u Londonu
i piše: „Bez brige, druže Albie. Osvetit ćemo te. Bobby Naidoo.”
Osvetiti me?
Hoćemo li rezati ruke i kopati oči?
Je li to zemlja za koju se borimo? Dobijemo li slobodu, demokraciju
i vladavinu prava, to će biti moja osveta.
Ruže i ljiljani rast će mi iz ruke.
DVIJE GODINE POSLIJE DE KLERK JE NAPOKON POPUSTIO
Danas mogu objaviti dalekosežne odluke.
VELJAČA 1990.
Zabrana Afričkog nacionalnog kongresa,
Panafričkog kongresa
i Južnoafričke komunističke stranke ukida se.
Mir!
Ljudi koji služe zatvorske kazne samo zato što su bili članovi
jedne od tih organizacija bit će identificirani i oslobođeni.
S tim u vezi vlada je donijela čvrstu odluku
da bezuvjetno oslobodi g. Mandelu.
POVRATAK KUĆI
DOBRO DOŠAO KUĆI
Vratio sam se u Južnu Afriku.
Birači su prvi put bili jednaki.
Najcjenjeniji arhitekt novonastale južnoafričke demokracije
pobrinuo se za to da se ovo zabilježi za buduće naraštaje,
proglasivši to ispunjenjem životne borbe.
Čvrsto sam se borio protiv dominacije bijelaca.
Čvrsto sam se borio protiv dominacije crnaca.
Cijenim ideju o novoj Južnoj Africi.
Postigli smo ono za što smo se borili.
To je potvrda svega.
A onda sam imenovan na Ustavnom sudu
da čuvam ono za što smo se borili.
Zadnji put kad sam se pojavio na sudu…
USTAVNI SUD
…bilo je da čujem hoće li me
osuditi na smrt.
Danas ne govorim kao optuženi,
nego da ustoličim sud koji Južna Afrika nikad nije imala.
Sud o kojemu ovisi
budućnost naše demokracije.
A onda, na kraju cijelog tog procesa nježne osvete,
upoznao sam čovjeka zaslužnog za bombu u mom autu.
Henri van der Westhuizen. Ide na Povjerenstvo.
MANDELINO POVJERENSTVO ZA ISTINU I POMIRENJE
ISTRAŽIVALO JE KRŠENJE LJUDSKIH PRAVA DA SE JAR OPORAVI NAKON APARTHEJDA
Htio me vidjeti prije odlaska
i došao je u moj ured kad sam bio sudac.
Imali smo izvanredan razgovor.
Pričao mi je o svojoj mladosti, o svom uspjehu u školi
i kako je brzo napredovao u vojsci. Tako je ponosan. Uspio je.
Postao je glavni član svojeg odreda.
Ovdje se probudila moja znatiželja. Bio sam zadivljen.
U njemu postoji ta neka naivnost.
Ali ide na Povjerenstvo za istinu.
Ispričat će tu priču.
Bila je potrebna hrabrost da vojnik prijeđe u novu Južnu Afriku.
Zaboravio sam na njega i šest mjeseci poslije na nekoj zabavi
čujem nekoga kako uzvikuje: „Albie!” Bio je to Henri. Nisam mogao vjerovati.
Bio je ozaren. Rekao je: „Bio sam na Povjerenstvu
i upoznao Bobbyja.” On mi je pisao.
„I Sue i Farouka. Sve sam im rekao.
Rekao si da ćemo se možda jednoga dana rukovati.”
Ispružio sam ruku i rukovali smo se.
Otišao je ushićen. Skoro sam se onesvijestio.
Ali poslije sam čuo da se na zabavi slomio,
otišao kući i plakao dva tjedna.
Ne znam je li istina. Želim vjerovati da jest.
Ne želim provjeriti da ne saznam da nije, ali meni je to važnije od slanja u zatvor.
Popravljanje štete, različiti oblici odgovornosti.
Počinjemo živjeti u istoj zemlji.
Meni je to čudesno.
Kako to da ste našli sposobnost za ljubav i praštanje,
za optimizam i velikodušnost?
Odakle se to pojavilo?
Stalno me to pitaju.
Ne želim da to nestane prečestim propitkivanjem.
To je nešto što je u vama i s vama.
Mandela je oslobođen 1990.
Trebao sam se vratiti u Južnu Afriku
i američki novinar Tony Lewis rekao je:
„Albie, zacijelo ste ljuti sad kad se vraćate.”
Gleda mi ruku.
Rekao sam: „Nekoć sam se bojao da sam propali revolucionar.”
Nisam bio bijesan.
Trebao sam htjeti uzeti nož i zabiti ga u leđa stražara.
Ali samo su radili svoj posao.
Nisu bili gori od ispitivača.
Mislio sam da sam promašaj.
Rekao je: „Možete se opustiti. Isto sam pitao Mandelu.
Dao je sličan odgovor.
I Sisulu, Ahmed Kathrada i Albertina Sisulu.”
Shvatio sam da je to dio kulture
i da smo svi uključeni u taj veliki san o slobodnoj Južnoj Africi.
Upoznajemo druge, povezujemo se s njima
i pronalazimo divne dijelove sebe kroz djelovanje s drugima.
Optimizam je to što možemo živjeti zajedno u jednoj zemlji.
Postoji snažan afrički koncept koji se zove Ubuntu.
Ja sam osoba jer si ti osoba.
Ne mogu odvojiti svoju ljudskost od prihvaćanja tvoje ljudskosti.
To je međuovisnost ljudi.
Toliko je toga proizašlo iz odrastanja u borbi
koju vode Afrikanci.
Nije samo pjevanje i raspoloženje. To su interakcije i prijaznost.
Ne želim reći da se grozote nisu dogodile i da se ne događaju,
ali u srži je bilo nešto od toga.
ŠTO JE VAŽNO?
Meni je savjest najvažnija.
Važnija od kruha i prava na govor.
Savjest je ključna za ono tko si.
I taj žiroskop u vama
koji vas centrira i omogućuje vam
da živite sa značajnom krepošću.
Ne zato što se pokoravate zapovijedima i prolazite rituale,
nego zato što je nešto unutra ispravno.
Kako treba.
Uklapa se u sve ono zbog čega se osjećate kao čovjek,
netko s dostojanstvom, hrabrošću, stilom, junaštvom, maštovitošću
i svime što je divno kod neke osobe.
Sve se to vrti oko toga,
a meni je bilo teško lagati čak i policiji.
Čak mi je i tada bilo teško lagati.
Ne jer si nevaljao ako lažeš,
nego jer je to kršilo nešto u meni.
Suoči se s istinom bez obzira na posljedice.
Živi svoj život za sebe.
Nemoj se ugledati u Albieja
koji ti govori kako da živiš.
Ugledaj se u sebe.
U tom smislu, nemoj slijediti svoje snove. Slijedi svoj život, a snovi će tebe.
Što god tvoj život bio.
Istražuj i dopusti si širiti utjecaj,
iskoristi prilike i riskiraj.
Ne idi uvijek utabanom stazom kojom je ugodno hodati.
Neko sam si vrijeme govorio:
„Ako imaš izbora oko neke važne odluke,
a jedan će izbor biti težak,
dok će drugi biti mnogo lakši, izaberi taj koji je težak.”
Učinio si već više od putovanja od točke A do točke B.
Prešao si neke poteškoće.
Istraživao si, riskirao, nešto stekao.
Posljednje pitanje.
Da imate priliku dati savjet 20-godišnjem sebi,
ako se osvrnete, kad biste mogli reći tom mladiću…
Mogao bih reći:
„Nastavi sanjati.”
ZA MADIBU
„DOBAR UM I DOBRO SRCE UVIJEK SU ZASTRAŠUJUĆA KOMBINACIJA.”
Prijevod titlova: Tina Vlakančić