EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Albie Sachs er en sydafrikansk aktivist, advokat, forfatter og tidligere dommer,
udnævnt af Nelson Mandela til at sidde i Sydafrikas første forfatningsdomstol.
Under kampen mod apartheid
overlevede Albie et bilbombeattentat fra Sydafrikas efterretningstjeneste.
Han mistede en arm og synet på det ene øje.
Her mange år senere har vi spurgt ham, hvad verden har mest brug for,
svarer han med en uforfærdethed.
Ordet "venlighed" falder mig ind.
Måske skyldes det, at der er så meget pral,
at det er blevet populært og har fundet opbakning.
Men man kan imødegå det ved at finde sammen med andre mennesker,
gennem kontakt med andre,
ved at sørge for, at energierne går i samme retning,
og ved at acceptere og omfavne mangfoldighed.
Det her er inspireret af Nelson Mandela,
som engang sagde: "Det er ikke det, at vi har levet, der tæller…"
"…men den forskel, vi har gjort for andre menneskers liv,
som vil afgøre, hvor betydeligt vores liv har været."
Hans liv har sat varige spor i verden.
En arv, der har inspireret mange andre til at gøre modstand.
Til at kæmpe for forandring og til at blive ledere.
Dette er til minde for Madiba.
Det skal minde os om, hvilken forskel én person kan gøre.
Det handler om folk, som har truffet modige valg.
Ledere, som har stået ved hans side og gået i hans fodspor.
Som har vist omsorg for andre og arbejdet for en bedre og mere lige verden.
Og som har inspireret os andre
til at leve for at lede.
På mit første karakterark, da jeg var seks år gammel,
stod der indledningsvis: "Albert er en dagdrømmer."
Og nu over 70 år senere
er Albie stadig en dagdrømmer.
MAPUTO MOZAMBI 7. APRIL 1988
Det seneste mål for et verdensomspændende angreb på ANC
åbnede bildøren, da bomben eksploderede.
Albie Sachs blev alvorligt såret.
På hospitalet mente lægerne ikke, at han ville overleve,
men det gjorde han mirakuløst.
Han havde mistet synet på det ene øje og fik en arm amputeret.
Men to måneder senere var ANC-lederen optimistisk omkring sit hjemlands fremtid.
Hævn giver mig ikke armen igen.
Hævn vil tværtimod fornedre mig, og så vil det hele være til ingen nytte.
Det er vigtigt, at vi opretholder et positivt livssyn.
Der kommer frihed til Sydafrika.
Det vil ske i vores levetid, og vi vil bygge et ordentligt samfund.
Det må være vores mål.
Vores gæst er dommer Justice Albert L. Sachs,
som sidder i Sydafrikas forfatningsdomstol.
Dommer Sachs var en leder i kampen for menneskerettigheder i Sydafrika
og en frihedskæmper i African National Congress.
Hans engagement i denne type arbejde bragte ham i unåde hos politiet.
To gange blev han tilbageholdt uden retssag.
Han blev fængslet, røg i isolationsfængsel, forvaring,
så han endte i eksil…
Til sidst blev han målet for et statssponsoreret attentatforsøg.
Og så blev Nelson Mandela løsladt.
Efter 24 år i politisk eksil
blev Albie Sachs taget imod af sin mor i Cape Towns lufthavn.
Han deltog i forhandlingerne,
som gjorde Sydafrika til et demokrati med en forfatning,
og Nelson Mandela udnævnte ham til at sidde i forfatningsdomstolen.
I sin tid som dommer fik han et ry for at være rettens samvittighed.
Den måde, Albie lever livet uden bitterhed,
giver en håb som menneske,
som sydafrikaner.
Når man ser Albie, en hvid sydafrikansk mand, tænker man:
"Albie er det, der er muligt."
AT KÆMPE MOD APARTHEID
Da jeg pakkede til mit eksil, fandt jeg et kort, fra da jeg blev seks,
et fødselsdagskort fra min far, Solly Sachs.
"Albie, må du blive en soldat i kampen for frihed, når du bliver stor."
Det var en tung byrde på en seksårigs skuldre,
men det var sådan et univers, jeg voksede op i.
Lovene gjorde officielt de hvide overlegne,
og det store sorte flertal blev udsat for konstant diskrimination.
Sydafrika blev overvældet af det apartheidsystem.
Da jeg var 17 år, sad jeg i en hal med primært sorte mennesker,
der var måske 200, og måske fem eller ti hvide.
Folk sad og sang frihedssangene,
og de opfordrede folk til at melde sig til trodskampagnen.
Jeg sagde til min ven:
"Avi, jeg vil gerne melde mig." Han sagde: "Det kan du ikke."
"Hvorfor ikke?"
"Fordi du er hvid."
"Vi kæmper mod racisme."
"Det er de sortes kamp."
Men ni måneder senere,
i skoleferien efter endt eksamen,
ledte jeg en gruppe bestående af os fire unge hvide,
der skulle sidde på bænke med "kun for ikke-hvide"-skilte.
Da jeg blev aktiv, oplevede jeg, og det var vigtigt for mig,
at de mennesker, som kæmpede mod apartheid,
havde energi, livskraft, fantasi.
Det var meget mere interessant end den verden,
hvor vi skulle have en karriere, tjene penge og blive vigtige.
At blive advokat var en vigtig del af min aktivisme.
Jeg tog en række forskellige sager,
men de fleste sager drejede sig om folk,
der var blevet straffet eller truet med straf,
på grund af deres holdninger og modstand mod apartheid,
eller fordi de ikke havde dokumenterne.
De overholdt ikke de mange love, der undertrykte de sorte.
OMRÅDE FOR HVIDE
PAS PÅ INDFØDTE
Det var forfærdeligt.
Da massakren i Sharpeville fandt sted i 1960…
I Sharpeville skød politiet mod en gruppe ubevæbnede demonstranter.
…blev 69 mennesker skudt og dræbt. De fleste i ryggen.
ANC, African Nation Congress, blev forbudt.
Alt blev drevet under jorden i en umulig undtagelsestilstand,
og så blev tingene endnu mere dystre.
Man kunne blive pågrebet i sit hjem,
på jobbet eller på gaden, fordi en betjent lige følte for det.
Mine klienter blev taget en efter en.
Man blev tilbageholdt efter den såkaldte 90 dageslov.
Man kunne tilbageholdes uden en advokat, uden adgang til retten,
uden besøg af nogen i 90 dage,
hvis de mistænkte en for at have oplysninger, som ville gavne terrorister.
Du kæmpede imod denne uretfærdighed, ikke kun som advokat for de sorte,
men som aktivist, og derfor kom de også efter dig.
AT OVERLEVE I MØRKET
Når man melder sig til at blive en del af en kamp,
så bliver man en del af en modstandskultur.
Vi identificerede os meget med modstandsfolkene under anden verdenskrig.
Der var folk, der havde skrevet bøger om deres tid i fængslet.
Man læste dem og forberedte sig på, hvordan det ville være at sidde i fængsel.
Man er ikke forberedt.
Man er ikke forberedt på isolationen.
Man holder det ud, fordi der ikke er noget alternativ.
Hvad kan man gøre? Man kan græde.
Der er et alternativ. Man kan samarbejde og overgive sig.
Kampen bliver at forhindre,
at man bryder sammen og giver dem oplysninger.
Man glemmer, hvorfor man sidder inde. Man ved ikke…
Man ved bare, at de store og stærke ord,
der engang gav så meget mening, pludselig er tomme.
Frihed? Det er nonsens.
Man sidder i en tillukket og ekstremt narcissistisk verden,
hvor det kun er en selv og ens smerte.
På en god dag var jeg deprimeret. Blot deprimeret.
På en dårlig dag…
…var jeg måske ikke selvmordstruet, men tæt på. Jeg var helt modløs.
En dag hørte jeg nogen fløjte.
Jeg troede ikke mine ører. Det var ikke den sædvanlige fængselslarm.
Folk råber og skriger. Døre bliver smækket i. Alle råber.
Men jeg hørte nogen fløjte, og jeg fløjtede tilbage.
Langt væk fra inde i fængslet hørte jeg…
Jeg anede ikke, hvem det var.
Det var en vidunderlig kontaktform.
Jeg trænede som en del af min daglige rutine,
og jeg var midt i mine 100 armbøjninger, da jeg hørte en fløjte, og jeg sagde:
"Jeg er kun oppe på 75! Kan du ikke vente?"
Så vi måtte finde et tidspunkt, hvor vi var klar til at fløjte.
Jeg fandt aldrig ud af, hvem det var.
Og så blev jeg løsladt efter 90 dage.
Jeg gik ud på gaden, og så…
…blev jeg låst inde igen.
De tog mit slips. De tog mit ur.
Og 78 dage efter blev jeg sluppet fri uden at vide hvorfor.
Jeg var så euforisk,
at jeg løb helt fra centrum af Cape Town til Clifton.
Der var vel
en 10-13 km. Så langt havde jeg aldrig løbet før.
Jeg kastede mig ud i havet.
Mine kolleger kom ned til stranden i deres jakkesæt og blanke sko.
De troede, jeg var blevet gal. Jeg var lidt gal.
Jeg virkede triumferende, men indeni var noget gået itu.
Isolationsfængsel kommer man sig aldrig over.
Aldrig.
Og årevis senere er jeg så i eksil, og…
…jeg bliver sprængt i stykker.
Min ven, Ruth First, var blevet dræbt af en brevbombe.
Der var en del af kirkegården i Maputo,
hvor der lå over 20 dræbte sydafrikanere begravet.
Hver gang vi tog derhen, tænkte vi: "Er den lille plads derovre til mig?"
Han var så vigtig en apartheidmodstander,
at han altid var i stor fare.
Jeg troede, at jeg så blødt et mål for dem,
at nogen ville stille sig imod det, men jeg tog fejl.
Eksplosionen kunne høres over hele Mozambiques hovedstad.
Man mistænker, at sydafrikanske agenter står bag lureminen.
Hans bil skulle blive hans grav.
Jeg kunne mærke, at der var arme, der hev i mig. Og jeg sagde:
"Lad mig være. Jeg vil hellere dø her."
Jeg troede, jeg var ved at blive kidnappet og bragt over grænsen til Sydafrika.
MAPUTOS CENTRALSYGEHUS
Totalt mørke.
Der var sket noget forfærdeligt, jeg vidste ikke hvad.
Jeg hørte en stemme i mørket:
"Albie, det er Ivo Garrido, du kan høre. Du er på Maputos Centralsygehus.
Din arm er ilde tilredt. Du må møde fremtiden med mod. "
Jeg spurgte mørket: "Hvad skete der?"
Og en kvindestemme svarede: "Det var en bilbombe."
Jeg døsede hen i mørket, men med en glædesfølelse.
Jeg troede, jeg var blevet kidnappet og skulle i et sydafrikansk fængsel.
Og jeg vidste, at jeg var i sikkerhed hos Frelimo,
Mozambiques regering.
Og…
…så gik der noget tid.
Jeg følte mig let. Jeg lå på ryggen.
Jeg kunne intet se, og så fortalte jeg selv en vittighed.
Om Hymie Cohen, der som mig er jøde.
Han falder af en bus og rejser sig op.
Hans hånd bevæger sig sådan her foran kroppen.
Så er der en, der siger: "Er du virkelig katolik?"
"Hvad mener du med katolik?"
"Briller, testikler, tegnebog og ur."
Det er en gammel joke, som normalt fortælles i andre sammenhæng.
Jeg begyndte med testikler, og de var vist ok.
Tegnebog, ok. Briller.
Hvis der er et krater, er jeg i problemer.
Ok, jeg har mistet en arm. Jeg har kun mistet én arm.
Enhver frihedskæmper tænker:
"Kommer de efter mig i dag? Vil jeg være modig?"
De prøvede at slå mig ihjel, men jeg overlevede.
Det gav mig en sejrsrus.
Og det var den 7. april…
Den 8. april 1988
Og sådan har jeg det stadig.
Elendigheden efter isolationsfængslingen forsvandt.
Jeg fik et nyt perspektiv på livet. Jeg kom tilbage til verden.
Jeg kan ikke helt forklare det, og jeg er bekymret for,
at jeg måske får et tilbagefald.
Jeg er nået til det stadie, hvor jeg skal genopbygge mig selv
både fysisk og psykisk.
Det var som at skulle lære at skrive igen. "Se, mor. Jeg kan skrive."
Lære at stå op. "Se, mor. Jeg kan gå, jeg kan stå."
Der var noget glædeligt ved genoptræningen efter bomben.
Og så modtog jeg et brev.
Jeg lå på en hospitalsseng i London,
og der stod: "Bare rolig, kammerat Albie. Vi vil hævne dig. Bobby Naidoo."
Og jeg tænkte: "Hævne mig?" Skal arme skæres af? Skal øjne prikkes ud?
Er det det land, vi kæmper for?
Hvis vi får frihed og demokrati, så får vi lov og ret,
og det skal være min bløde hævn. Roser og liljer vil vokse ud af min arm.
TO ÅR EFTER GAV PRÆSIDENT DE KLERK ENDELIG EFTER
I dag kan jeg bekendtgøre nogle vidtgående beslutninger.
Forbuddet mod African National Congress, Pan-Africanist Congress
og det sydafrikanske kommunistparti bliver ophævet.
Ro!
De, som afsoner fængselsstraffe for alene at være medlemmer
af en af disse organisationer vil blive frifundet.
I den forbindelse har regeringen taget en fast beslutning om
at løselade hr. Mandela betingelsesløst.
AT KOMME HJEM
VELKOMMEN HJEM
Jeg kom tilbage til Sydafrika.
Vores vælgere var lige for første gang.
I dette øjeblik i Sydafrikas nyfødte demokrati
sørgede hovedarkitekten for, at det blev dokumenteret for eftertiden,
da han erklærede sit livs kamp for overstået.
Jeg har stået stærkt mod hvid dominans.
Jeg har stået stærkt mod sort dominans.
Jeg hilsen idéen om et nyt Sydafrika velkommen.
Det var frugten af vores kamp.
Det var en validering af det hele.
Og så blev jeg udnævnt til højesteretten for at værne om det, vi havde kæmpet for.
Sidste gang jeg var i retten…
FORFATNINGSDOMSTOLEN
…var det for at få at vide,
om jeg skulle dømmes til døden.
I dag taler jeg ikke som anklaget,
men for at indvie en domstol som Sydafrika aldrig har haft.
En domstol,
som vores demokratis fremtid er afhængig af.
Og så blev hele processen med den bløde hævn på en måde afsluttet,
da mødte jeg manden, som planlagde mit attentat.
Henri van der Westhuizen skulle foran sandhedskommissionen.
SANDHEDSKOMMISSIONEN BLEV STIFTET AF NELSON MANDELA
FOR AT EFTERFORSKE BRUD PÅ MENNESKERETTIGHEDERNE
FOR AT HELE SYDAFRIKA EFTER APARTHEIDEN
Og han ville tale med mig, inden han skulle derhen,
og han trådte ind på mit dommerkontor.
Vi havde en udsædvanlig samtale.
Han fortalte mig om sin ungdom, og hvor han var i skolen,
og hvordan han hurtigt steg i graderne i hæren, og han var stolt.
Han steg til tops i snigmordsgruppen.
Og det forbløffede ærligt talt mit nysgerrige sind,
at han havde sådan et naivt udtryk.
Men han skulle foran sandhedskommissionen for fortælle historien.
Det krævede mod for en soldat at lade sig omvende til det nye Sydafrika.
Jeg glemte ham.
Og seks måneder senere var jeg til en fest,
og jeg hørte en sige: "Albie!"
Og der var Henri. Det var ikke til at tro. Han strålede. Han sagde:
"Jeg mødte Bobby i sandhedskommissionen…" Ham, der havde skrevet til mig.
"…og Sue og Farouk. Jeg fortalte dem alt,
og du sagde, at du måske ville give mig hånden, hvis vi mødtes."
Jeg gav ham hånden.
Han gik opløftet derfra. Jeg besvimede næsten.
Men senere hørte jeg, at han efter festen var gået hjem og grædt i to uger.
Jeg ved ikke, om det er sandt. Men det vælger jeg at tro.
Jeg ønsker ikke at finde ud af det modsatte.
For mig ville det være vigtigere end en fængselsstraf.
Genoprettende retfærdighed, forskellige former for ansvarlighed.
Vi er begyndt at leve i det samme land, og det, synes jeg, er mirakuløst.
Hvordan evner du at til at elske, tilgive,
og være optimistisk og generøs?
Hvor kommer det fra?
Det bliver jeg tit spurgt om,
og jeg vil ikke skræmme den væk, ved at udsætte den for forhør.
Det er noget, der er iboende i en.
I 1990 blev Mandela løsladt. Jeg skulle snart tilbage til Sydafrika,
og en amerikansk journalist, Tony Lewis, sagde:
"Du må da drage tilbage med en indebrændthed."
Og han kiggede på min arm.
Jeg sagde: "Engang følte jeg mig som en forfejlet revolutionær."
Den vrede lå ikke i mig.
Jeg burde have taget en kniv og stukket vagterne i ryggen.
I mine øjne passede de deres arbejde.
De var ikke blandt de værste forhørsledere.
Og jeg troede, jeg var en fiasko.
Han sagde: "Bare rolig. Jeg har spurgt Nelson Mandela om det samme.
"Han gav et lignende svar.
Det gjorde Sisulu og Ahmed Kathrada og Albertina Sisulu også."
Jeg indså, at det lå i vores kultur
og i alle os, der var en del af den store drøm om et frit Sydafrika.
At mødes med andre, at danne fællesskaber
og opdage fantastiske sider af os selv i det samspil.
Det er optimismen om, at vi kan leve side om side her i landet.
Der findes et meget stærkt afrikansk koncept, Ubuntu.
Jeg er en person, fordi du er en person.
Jeg kan ikke adskille min menneskelighed fra min respekt af din menneskelighed,
menneskers indbyrdes afhængighed.
Meget af det her kommer af at vokse op i en kamp,
som er blevet ført af det afrikanske folk.
Det er ikke kun sangene og humøret. Det er samspillet og agtelsen.
Det er ikke det samme som at sige, at der ikke er sket forfærdelige ting.
Men det her var noget af kernen i det.
HVAD BETYDER NOGET?
Samvittighed er det vigtigste.
Det er vigtigere end brød og ytringsfrihed.
Samvittigheden er det grundlæggende i dig.
Det er dit indre gyroskop,
som holder dig på rette vej, og som gør dig i stand til
at leve med en udpræget dyd.
Ikke fordi du parerer ordrer og følger ritualer,
men fordi der er noget indeni, som er rigtigt,
Noget som er ret, og som passer ind med alle de ting, som gør,
at du føler dig som et menneske med værdighed, mod, stil, bravur og fantasi,
og alle de ting, som er dejlige og skønne ved en person.
Det er omgærdet af alt det,
og det var endda svært for mig at lyve overfor sikkerhedspolitiet.
Selv der var det svært for mig at lyve.
Og det var ikke, fordi "det er forkert at lyve."
Det var i strid med noget i mig.
Se sandheden i øjnene, uanset konsekvenserne.
Lev dit liv for dig selv.
Du skal ikke engang forsøge at gøre som Albie,
som fortæller dig, hvordan du skal leve dit liv.
Gør, som du ønsker.
Du behøver ikke følge dine drømme. Følg dit liv, og så følger drømmene dig.
Hvad livet end betyder for dig, så udforsk det, og lad det forgrene sig,
og tag chancer, og tag risici.
Tag ikke altid den mest befærdet vej, den hyggelige vej.
På et tidspunkt sagde jeg til mig selv: "Hvis du står over for et vigtigt valg,
og den ene rejse bliver hård,
og den anden bliver meget nemmere, så tag den hårde.
Så gør du mere end at gå punkt A til punkt B.
Du vil stå imod vanskeligheder.
Du vil udforske, tage risici og få noget ud af det.
Sidste spørgsmål.
Hvilket råd ville du give til den 20-årige udgave af dig selv?
Når du ser tilbage på dit liv, hvad ville du så fortælle ham?
Jeg ville sige:
"Bliv ved med at drømme."
TIL MADIBA
"ET GODT HOVED OG ET GODT HJERTE ER ALTID EN FREMRAGENDE KOMBINATION"
Tekster af: Philip Olsen