EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Albie Sachs er en sørafrikansk aktivist, advokat, forfatter og tidligere dommer,
som ble utnevnt av Nelson Mandela til Sør-Afrikas første forfatningsdomstol.
Mens kampen mot apartheid pågikk,
overlevde Albie et bilbombeattentat fra Sør-Afrikas sikkerhetstjeneste.
Han mistet en arm og synet på det ene øyet.
Men når han mange år senere blir spurt om hva verden trenger,
svarer han like resolutt som før.
Ordet "godhet" er det som slår meg.
Kanskje fordi det er så mye… brautende atferd.
Det er blitt populært og løftet frem.
Men du motstår sånt ved å knytte bånd til andre.
Ved å ha kontakt med andre
og samle gode krefter slik at de jobber sammen mot et felles mål.
Og ved å godta og omfavne mangfold.
Dette er inspirert av Nelson Mandela.
Han sa: "Det som betyr noe, er ikke det at vi har vært til…
…det er innvirkningen vi har hatt på andres liv,
som er det avgjørende for betydningen av eget liv."
Selv satte han et varig preg på verden.
Han har inspirert mange andre til å ta til motmæle.
Til å kjempe for forandring og å bli ledere.
Med dette minnes vi Madiba.
Det skal være en påminnelse om hva ett menneske kan utrette.
Det handler om folk som har tatt modige valg.
Ledere som har stått ved hans side og fulgt i hans fotspor.
De har vist omtanke og jobbet for en mer rettferdig verden.
Og de har inspirert oss andre
til å lede an.
På det første karakterkortet jeg fikk da jeg var seks,
sto det innledningsvis: "Albert er en drømmer."
Og nå, over 70 år senere,
er Albie ennå en guttunge som drømmer.
MAPUTO MOSAMBIK
Det siste offeret for angrepene på ANC åpnet bildøren da bomben gikk av.
Albie Sachs ble alvorlig skadet.
Legene trodde ikke han ville overleve, men det gjorde han på mirakuløst vis.
Med store skader. Han ble blind på ett øye og mistet en arm.
To måneder senere var ANC-lederen likevel optimistisk på hjemlandets vegne.
Hevn vil ikke gi meg armen tilbake. Hevn ville tvert imot ha fordervet meg.
Da ville på sett og vis alt ha vært bortkastet.
Jeg tror det er viktig at vi bevarer en positiv innstilling.
I løpet av vår livstid vil Sør-Afrika få frihet og et anstendig samfunn.
Det må være vårt mål.
Dagens gjest er dommer Albert L. Sachs
fra Sør-Afrikas forfatningsdomstol.
Dommer Sachs var en leder i kampen for menneskerettigheter i Sør-Afrika,
og en frihetskjemper i ANC.
Arbeidet hans førte til at han havnet på kant med politiet.
Han ble satt i varetekt uten lov og dom.
Etter at han hadde sittet fengslet i isolat, dro han i eksil en periode.
Og til slutt ble han utsatt for et drapsforsøk i statlig regi.
Så ble Nelson Mandela løslatt.
Etter 24 år i politisk eksil blir Sachs her tatt imot av moren på flyplassen.
Han deltok i forhandlingene som gjorde landet til et konstitusjonelt demokrati.
Og Nelson Mandela utnevnte ham til forfatningsdomstolen.
Som dommer ble han etter hvert ansett som domstolens samvittighet.
Måten Albie lever på…
Det at han ikke er bitter…
Albie gir deg troen på det å være menneske.
En hvit sørafrikansk mann… Man ser på Albie og tenker…
Albie viser hva som er mulig.
KAMPEN MOT APARTHEID
En historie fra da jeg var seks.
Da jeg pakket for å dra i eksil, fant jeg et bursdagskort fra far, Solly Sachs.
"Albie, når du blir stor, håper jeg du blir en soldat i frigjøringens tjeneste."
Tung materie for en seksåring.
Men jeg vokste opp i et slikt univers.
Lovverket ga hvite forrangen.
Den store, svarte minoriteten ble diskriminert i alle sammenhenger.
Sør-Afrika var fullstendig i apartheidsystemets vold.
Som 17-åring var jeg i et forsamlingshus med rundt 200 svarte og fem-ti hvite.
Og det ble sunget sanger om frihet.
De trengte frivillige til å kjempe mot det urettferdige lovverket.
Jeg sa til vennen min: "Avi, jeg vil bli med."
"Du kan ikke", sa han. "Hvorfor ikke?"
"Fordi du er hvit. Vi kjemper mot rasisme. De svartes kamp må ledes av svarte."
Men ni måneder senere,
da jeg hadde tatt eksamenene,
ledet jeg en gruppe utenom skoletiden der vi var fire unge hvite
som satt på benker merket "Kun for ikke-hvite".
Jeg ble aktiv og møtte folk.
Det var nok viktig for meg at dem jeg møtte gjennom kampen mot apartheid,
VI STØTTER VÅRE LEDERE
hadde en slik energi, livslyst og fantasi.
Det var så mye mer interessant enn den verden vi var blitt forelagt.
Der man skulle gjøre karriere, tjene penger og bli en storkar.
Det å bli advokat var en sentral del av aktivismen.
Det var et vidt spenn av saker.
Men det meste av arbeidet mitt
var knyttet til folk som ble straffet eller truet med straff
på grunn av deres meninger, og fordi de var imot apartheid.
Eller fordi de manglet papirer og dermed ikke overholdt de diskriminerende lovene.
OMRÅDE FORBEHOLDT HVITE
ADVARSEL VOKT DERE FOR INNFØDTE
Det var fryktelig.
I 1960 fant massakren i Sharpeville sted.
I Sharpeville skjøt politiet mot ubevæpnede demonstranter…
Sekstini døde. De fleste ble skutt i ryggen.
ANC ble erklært forbudt.
Alt ble drevet under jorden. Det ble påberopt unntakstilstand.
Så ble alt mye dystrere.
Folk ble røsket tak i hjemme eller på gata etter politiets forgodtbefinnende.
Mine klienter ble arrestert én etter én.
Den såkalte 90-dagersloven åpnet for fengsling uten adgang til advokat,
rettslig behandling, familie eller noen andre i 90 dager
om det forelå mistanke om at noen satt på informasjon som fremmet terrorisme.
Siden du kjempet mot urett,
ikke bare som en advokat for svarte, men også som aktivist, ble du et mål også.
Å OVERLEVE I MØRKET
Du slutter deg til en kamp som frivillig og blir en del av en motstandskultur.
Man har de som slåss mot nazistene.
Vi identifiserte oss med partisanenes kamp i Europa under krigen.
Folk som hadde sittet i fengsel og skrevet bok om opplevelsen.
Vi leste dem og forberedte oss. "Sånn er det altså i fengsel."
Men det hjelper ikke.
Du er ikke forberedt på å bli isolert.
Du holder ut fordi du ikke har noe valg.
Hva kan du gjøre? Gråte.
Du har et valg. Du kan samarbeide og kapitulere.
Så da må du kjempe med deg selv slik at du ikke bryter sammen
og oppgir informasjon.
Etter en stund skjønner du ikke hvorfor du er i fengsel. Sånn er det bare.
Kraftfulle læresetninger fremsto med ett helt tomme.
Frihet? Hva for noe? Vrøvl.
Du befinner deg i en uhyre narsissistisk, lukket verden.
Det er bare deg og din egen lidelse.
På gode dager var jeg deprimert. Da var jeg "bare" deprimert.
På dårlige dager…
Jeg var ikke suicidal, men nesten.
Jeg var helt fortvilt.
En dag hørte jeg at noen plystret.
Jeg kunne ikke tro det. I fengsler er det mye støy.
Folk skriker og roper, det slamres med dører, alle skriker.
Så hørte jeg plystring, og jeg plystret tilbake.
Så hørte jeg i det fjerne i fengslet…
Jeg ante ikke engang hvem det var.
Det var en vidunderlig måte å ha kontakt på.
Og jeg påla meg selv å trene.
Jeg skulle ta hundre armhevinger. Da hørte jeg plystring.
Jeg sa: "Nei, jeg har bare tatt 75. Vær så snill, vent litt."
Vi måtte fastsette et klokkeslett der vi skulle være klar til å plystre.
Jeg har aldri funnet ut hvem det var.
Jeg løslates etter 90 dager.
Jeg går ut på gata og…
…åker inn igjen.
De tar fra meg slipset og armbåndsuret.
Det blir 78 dager til.
Så ble jeg løslatt av uviss grunn, og jeg var så… jublende glad og euforisk
at jeg løp helt fra sentrum av Cape Town til Clifton.
Det er kanskje… ti-tolv kilometer.
Jeg hadde aldri løpt så langt før.
Jeg kastet meg uti sjøen.
Kolleger med dress og blankpussede sko kom til stranden.
De trodde jeg var blitt gal. Jeg var litt gal.
Jeg virket jublende glad, men noe var ødelagt.
Du blir aldri helt den samme etter å ha sittet i isolat. Aldri.
Så, mange år senere, lever jeg i eksil, og…
Jeg blir sprengt i luften.
MOSAMBIK 1988
Vennen min Ruth First ble drept av en brevbombe.
På en del av kirkegården i Maputo lå det mange sørafrikanere begravet.
Over 20 drapsofre.
Når vi dro dit lurte vi på:
"Er den vesle flekken der holdt av til meg?"
Det at han var en så fremstående motstander av apartheid,
innebar at han var i stor fare til enhver tid.
Jeg følte meg ikke utsatt. Jeg var et mykt mål, og et angrep ville vekke reaksjoner.
Men jeg tok feil.
Det var mulig å høre eksplosjonen i hele hovedstaden.
Det mistenkes at sørafrikanske agenter sto bak minefellen.
Bilen skulle bli hans grav.
Jeg kjente at noen dro i meg, og da sa jeg:
"La meg være. Jeg vil heller dø her."
Jeg trodde at noen kidnappet meg for å ta meg med til Sør-Afrika.
SENTRALSYKEHUSET I MAPUTO
Alt var helt svart. Noe fryktelig hadde skjedd.
Jeg visste ingenting. Midt i alt det svarte hørte jeg en si:
"Albie, dette er Ivo Garrido. Du er på sentralsykehuset i Maputo.
Det ser stygt ut for armen din, du må være tapper."
Jeg spurte om hva som hadde skjedd.
En kvinne sa: "Det var en bilbombe."
Jeg gled inn i svime igjen, men var oppstemt.
Jeg trodde jeg var kidnappet, og at jeg skulle fengsles i Sør-Afrika.
Da skjønte jeg at jeg var i trygghet hos Frelimo, styresmaktene i Mosambik.
Og så gikk det en stund.
Jeg følte meg lett i kroppen og lå på rygg med tildekkede øyne.
Jeg fortalte en vits til meg selv om Hymie Cohen, som i likhet med meg er jøde.
Han faller ut fra en buss, reiser seg…
Og hånden hans… Han korset seg, sånn som dette.
Da sa en: "Hymie, er du katolikk?"
"Hva mener du med katolikk?
Briller, testikler, lommebok og armbåndsur."
Det er en gammel vits. Uvanlig under slike omstendigheter.
Jeg sjekket først at testiklene var intakt.
Lommeboka gikk det greit med. Brillene…
Er det et krater her, er jeg ille ute.
Ålreit, så jeg har mistet en arm. Bare en arm.
Øyeblikket alle frihetskjempere venter på: "Vil jeg vise mot når de prøver å ta meg?"
De prøvde å drepe meg, og jeg overlevde. Jeg var glad og triumferende.
Dette var 8. april i 1988,
og følelsen sitter ennå i.
Dette feiet bort alt det vonde fra tiden i isolat.
Jeg fikk en helt ny livsanskuelse.
Jeg fant tilbake til verden.
Jeg kan ikke forklare det fullt ut,
og jeg frykter at det vil komme en smell senere.
Nå er jeg jo fremme ved fasen der jeg må…
Jeg må bygge meg opp igjen, både fysisk og følelsesmessig.
Det var som å lære å skrive igjen. "Se, mamma. Jeg kan skrive!"
Lære å stå på beina. "Se, mamma. Jeg kan gå og stå."
Det var noe veldig frydefullt ved opptreningen etter bomben.
Og jeg fikk et brev.
Jeg lå innlagt på sykehus i London.
Det sto: "Ta det med ro, kamerat Albie. Vi skal ta hevn for deg."
Det var signert av Bobby Naidoo.
Jeg tenkte: "Hevne meg?"
Skal vi kutte av armer og blinde folk på ett øye?
Er det et sånt land vi vil ha?
Hvis vi får frihet, demokrati og rettssikkerhet, er det min myke hevn.
Blomster vil vokse fra armen min.
Jeg kan meddele at det er blitt tatt vidtrekkende beslutninger.
Forbudet mot ANC, det panafrikanistiske partiet
og det sørafrikanske kommunistpartiet oppheves.
Ro i salen!
Innsatte som soner kun fordi de var medlem i en av disse organisasjonene,
skal identifiseres og løslates.
I den forbindelse har regjeringen bestemt
at Mandela skal løslates.
HJEMKOMSTEN
VELKOMMEN HJEM
Jeg kom tilbake til Sør-Afrika.
Nå var velgerne likestilte.
I Sør-Afrikas ferske demokrati
sørget hovedarkitekten for at øyeblikket ble foreviget
da han fikk lønn for sin livslange kamp.
Jeg har kjempet innbitt mot hvitt overherredømme.
Jeg har kjempet innbitt mot svart overherredømme.
Jeg holder fast ved tanken om et nytt Sør-Afrika.
Vi oppnådde det vi hadde kjempet for.
Dette ga arbeidet et godkjentstempel.
Så ble jeg dommer i forfatningsdomstolen. Jeg skulle verne om det vi hadde oppnådd.
Forrige gang jeg møtte i retten…
FORFATNINGSDOMSTOLEN
…skulle jeg få høre om det var avklart hvorvidt
jeg skulle dømmes til døden.
I dag snakker jeg ikke som tiltalt.
Jeg skal åpne en domstol som Sør-Afrika aldri før har hatt.
En domstol som er helt avgjørende for
fremtiden til demokratiet vårt.
Og så, kanskje for å krone hele prosessen med en myk hevn,
møtte jeg mannen bak bilbomben, Henri van der Westhuisen, før en høring.
SANNHETS- OG FORSONINGSKOMMISJONEN SKULLE BELYSE MENNESKERETTIGHETSBRUDD
FOR Å SKAPE FORSONING I SØR-AFRIKA ETTER APARTHEID
Han ville møte meg før han dro dit.
Og han kom til dommerkontoret mitt.
Vi hadde en fabelaktig samtale.
Han fortalte om sin ungdom.
Han hadde vært skoleflink og gjort lynkarriere i militæret.
Han var så stolt. Han ble leder for dødsskvadronen.
Og jeg som er nysgjerrig anlagt, ble temmelig forbløffet.
Han hadde noe naivt ved seg.
Men han skulle til Sannhetskommisjonen og forklare seg.
En soldat måtte være modig for å bryte ut av rekken og ta del i nye Sør-Afrika.
Jeg glemte ham, og et halvår senere var jeg i et selskap.
Så hørte jeg noen si: "Albie!"
Det var Henri. Utrolig. Han strålte og sa: "Hos Sannhetskommisjonen møtte jeg Bobby."
Han som skrev til meg.
"Jeg fortalte alt til Sue og Farouk,
og du sa at du kanskje ville ta meg i hånda en dag."
Og da tok jeg ham i hånda.
Han gikk sin vei, oppstemt. Jeg svimte nesten av.
Men etterpå fikk jeg høre at han da hadde dratt hjem og grått i to uker.
Om det er sant, er uvisst. Jeg vil at det skal være sant.
Jeg vil ikke grave i det.
Det var viktigere for meg enn fengselsstraff.
Forsoningsmøte. En annen måte å stilles til ansvar på.
Nå innleder vi et liv i samme land. I mine øyne er det helt mirakuløst.
Hvordan evner du å vise så mye kjærlighet og å ha en slik vilje til å tilgi,
og å være så optimistisk og raus?
Hvor kommer dette fra?
Jeg blir ofte spurt om det.
Jeg vil ikke bore så mye i det fordi jeg er redd det da kan forsvinne.
Det er noe man har i seg.
I 1990 ble Mandela løslatt, og jeg skulle dra tilbake til Sør-Afrika.
Den amerikanske journalisten Tony Lewis sa da:
"Albie, du er vel sint nå som du skal tilbake?"
Han så på armen min.
Jeg svarte: "Jeg har fryktet at jeg er en mislykket revolusjonær."
Jeg var ikke sint.
Jeg burde hatt lyst til å knivstikke dem som sto vakt.
Jeg tenkte at de bare gjorde jobben sin. De var ikke som de verste forhørslederne.
Og jeg tenkte at jeg var mislykket.
Han sa: "Slapp av. Jeg spurte Mandela om det samme.
Han hadde et likelydende svar. Sisulu, Ahmed Kathrada og Albertina Sisulu også."
Jeg skjønte at det skyldtes kulturen og oss som drømte om et fritt Sør-Afrika.
Det å møte og knytte bånd til andre,
og å finne gode sider ved seg selv i møte med andre.
Det ligger en optimisme i det at vi kan leve i et samlet land.
Det fins et kraftfullt afrikansk prinsipp ved navn Ubuntu.
Jeg er ett menneske fordi du er et menneske.
Min menneskelighet er uløselig knyttet til anerkjennelsen av deg som menneske.
Menneskers gjensidige avhengighet.
Mye av dette springer ut av
en oppvekst der afrikanere førte en kamp med…
Det er ikke bare sang og humør, men også samspill og storsinn.
Ikke sånn å forstå at det ikke har skjedd, og ennå skjer, mye fælt.
Men det var noe av dette som dannet kjernen.
HVA ER VIKTIG?
Samvittigheten er det viktigste for meg. Viktigere enn brød og ytringsfrihet.
Samvittigheten er essensen av deg.
Det er et slags indre gyroskop som gir deg likevekt,
og som gjør deg i stand til…
…å leve i henhold til en viktig dyd.
Ikke fordi du lystrer befalinger og utfører ritualer, men fordi noe i deg…
Det er det rette. Det er riktig.
Det harmonerer med alt som får deg til å føle deg menneskelig,
aktverdig, modig, elegant, skarpskodd og fantasifull.
Alt det fine ved et menneske springer ut fra dette.
Jeg syntes til og med det var vanskelig å lyve for sikkerhetstjenesten.
Til og med da slet jeg med å lyve fordi… Det handlet ikke om manerer akkurat.
Det stred mot noe i mitt indre.
Vær sannferdig uansett hvilke følger det får.
Lev for din egen skyld.
Ikke form livet ditt ut fra hva Albie sier om hvordan man bør leve.
Form livet etter deg selv.
Så ikke følg drømmen. La livet føre deg, så følger drømmene på.
Hva enn ditt liv byr på.
Utforsk det, og la det bli rikholdig, usikkert og risikabelt.
Ikke velg opptråkkede stier og bekvemmelige ruter hver gang.
På et tidspunkt tenkte jeg: "Hvis du må ta et viktig valg av et slag,
og det ene veivalget vil by på vansker, mens det andre er mye enklere,
så velger du det vanskelige."
Da gjør du mer enn å ta deg fra A til B, du forserer hindringer på veien.
Du har utforsket, tatt sjanser og blitt beriket.
Et siste spørsmål:
Hvilket råd ville du ha gitt den 20 år gamle utgaven av deg selv?
Når du nå ser tilbake på livet, om du kunne si én ting til…
Jeg kunne ha sagt:
"Fortsett med å drømme."
FOR MADIBA
"ET GODT HODE OG ET GODT HJERTE ER EN USLÅELIG KOMBINASJON"
Tekst: Dario Kverme Birhane