‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Albie Sachs este un activist, avocat, ‎scriitor și fost judecător sud-african
‎numit de Nelson Mandela la prima ‎Curte Constituțională a Africii de Sud.
‎În timpul combaterii apartheidului,
‎Albie a supraviețuit ‎unei bombe puse în mașina lui
‎de serviciile secrete sud-africane.
‎Și-a pierdut un braț ‎și vederea la un ochi.
‎Totuși, după mulți ani, întrebat ‎ce e cel mai necesar lumii,
‎răspunsul lui rămâne neschimbat.
‎Cuvântul „bunătate” îmi tot vine în cap.
‎Poate fiindcă e atât de multă…
‎fanfaronadă care a devenit populară ‎și are susținere.
‎Dar o combați apropiindu-te de ceilalți,
‎prin contact cu ceilalți,
‎prin unificarea direcției ‎pe care o ia energia tuturor.
‎Și prin acceptarea ‎și îmbrățișarea diversității.
‎Ne-a inspirat Nelson Mandela, ‎care a spus cândva:
‎„Ce contează în viață ‎nu e simplul fapt că am trăit.
‎Felul cum am schimbat viața altora ‎va determina
‎însemnătatea vieții pe care o ducem.”
‎Viața lui a lăsat ‎o urmă de neșters asupra lumii,
‎o moștenire care i-a inspirat ‎pe atâția alții să se ridice…
‎…să lupte pentru schimbare ‎și să devină lideri.
‎Așadar, acest proiect e ‎în amintirea lui Madiba.
‎A fost făcut să ne amintească ‎ce multe poate schimba un om.
‎E despre oameni ‎care au făcut alegeri curajoase,
‎lideri care au pășit alături de el ‎și i-au călcat pe urme.
‎Păsându-le de ceilalți,
‎lucrând pentru o lume ‎mai bună și mai dreaptă.
‎Și inspirându-ne pe noi, ceilalți,
‎să fim lideri desăvârșiți.
‎Prima mea evaluare școlară, ‎când aveam șase ani,
‎începea așa: „Albert e un băiat visător.”
‎Și acum, după 70 și ceva de ani,
‎Albie e tot un băiat visător.
‎MAPUTO, MOZAMBIC. 7 APRILIE 1988
‎Cea mai recentă țintă ‎a atacurilor împotriva ANC
‎deschidea portiera mașinii ‎când a explodat bomba.
‎Albie Sachs a fost rănit grav.
‎Dus la spital, medicii i-au dat ‎șanse mici de supraviețuire.
‎Ca prin minune, a scăpat.
‎Cu sechele: și-a pierdut vederea ‎la un ochi și i s-a amputat un braț.
‎Totuși, două luni mai târziu,
‎liderul ANC a rămas optimist ‎în privința viitorului țării sale.
‎Răzbunarea nu-mi va reda brațul.
‎Dimpotrivă, răzbunarea mă va înjosi
‎și va face ca totul să fi fost în zadar.
‎Cred că e foarte important ‎să păstrăm o perspectivă pozitivă.
‎Libertatea va sosi în Africa de Sud ‎în timpul vieții noastre
‎și vom ridica o societate decentă, ‎acesta trebuie să ne fie obiectivul.
‎Invitatul nostru de azi este ‎judecătorul Albert L. Sachs,
‎membru al Curții Constituționale ‎a Africii de Sud.
‎Judecătorul a fost un lider al luptei ‎pentru drepturile omului în Africa de Sud
‎și un luptător pentru libertate ‎în Congresul Național African.
‎Implicarea în aceste activități ‎i-a adus necazuri cu poliția.
‎A fost arestat de două ori fără proces.
‎A fost supus la încarcerare, ‎izolare, detenție,
‎a îndurat o perioadă de exil…
‎Până la urmă a fost ținta unei tentative ‎de asasinat ordonată de stat.
‎Apoi a fost eliberat Nelson Mandela.
‎După 24 de ani de exil politic,
‎Albie Sachs e întâmpinat de mama sa ‎la aeroportul Cape Town.
‎A participat la negocierile
‎care au instaurat ‎democrația constituțională
‎și a fost numit de Nelson Mandela ‎membru al Curții Constituționale.
‎De-a lungul mandatului, ‎și-a creat reputația
‎de a fi conștiința Curții.
‎Prin felul cum își trăiește viața, ‎prin lipsa lui de amărăciune,
‎Albie îți dă încredere în calitatea de om,
‎în calitatea de sud-african.
‎Un sud-african alb. ‎Te uiți la el și îți spui…
‎Albie reprezintă ceea ce e posibil.
‎LUPTA CU APARTHEIDUL
‎Iată o povestioară: la șase ani…
‎Când îmi făceam bagajele să plec în exil, ‎am găsit o felicitare de ziua mea
‎de la tata, Solly Sachs.
‎„Albie, când vei fi mare, fie să devii ‎un soldat al luptei pentru eliberare.”
‎E cam serios pentru un copil de șase ani,
‎dar acesta e universul în care am crescut.
‎Legile i-au făcut pe albi superiori, ‎iar marea majoritate de culoare
‎s-a confruntat cu discriminări ‎în toate aspectele vieții.
‎Africa de Sud a fost copleșită ‎de sistemul apartheidului.
‎La 17 ani, eram într-o sală ‎plină de oameni de culoare, vreo 200.
‎Și cinci-zece albi.
‎Oamenii cântau despre libertate
‎și chemau voluntari pentru ‎Campania de sfidare a legilor nedrepte.
‎I-am zis prietenului meu: ‎„Avi, vreau să mă duc.”
‎„Nu poți”, zice. „De ce?”
‎„Fiindcă ești alb.”
‎„Combatem rasismul.”
‎„E o luptă dusă de cei de culoare.”
‎Dar nouă luni mai târziu,
‎în vacanța de după examenele ‎de sfârșit de an,
‎eram în fruntea unui grup
‎de patru albi care stăteau pe bănci ‎inscripționate „doar pentru non-albi”.
‎Trecusem la acțiune, întâlneam și găseam…
‎Cred că e important că oamenii întâlniți ‎în lupta anti-apartheid…
‎NE SUSȚINEM LIDERII
‎…aveau energie, vitalitate, imaginație.
‎Era mult mai interesant
‎decât lumea care ni se pregătise nouă:
‎cine știe ce carieră ca să facem bani, ‎să avansăm, să fim importanți.
‎Faptul că m-am făcut avocat ‎a fost parte integrantă din activism.
‎Am avut tot felul de cazuri,
‎dar grosul, nucleul muncii mele
‎era pentru oameni pedepsiți ‎sau amenințați cu pedeapsa
‎pentru opiniile lor ‎și opoziția față de apartheid
‎sau pentru că nu aveau actele.
‎Nu respectau numeroasele legi ‎care îi oprimau pe negri.
‎ZONĂ PENTRU ALBI
‎ATENȚIE! FERIȚI-VĂ DE INDIGENI!
‎Era cumplit.
‎În 1960 a avut loc ‎masacrul de la Sharpeville.
‎La Sharpeville, poliția a tras ‎în manifestanți neînarmați.
‎Au împușcat mortal 69 de oameni, ‎în special în spate.
‎ANC, Congresul Național African, ‎a fost interzis.
‎Totul a trecut în ilegalitate, ‎era o stare de urgență severă,
‎iar apoi lucrurile au devenit ‎mult mai sumbre.
‎Puteai fi ridicat de acasă, ‎de la muncă, de pe stradă,
‎după cum avea chef un polițist.
‎Mi-am văzut clienții ridicați ‎unul câte unul.
‎Erai închis ‎în baza Legii celor 90 de zile.
‎Te puteau ține fără acces la avocat,
‎fără acces la instanță, ‎fără nicio vizită timp de 90 de zile,
‎pe baza suspiciunii ‎că aveai informații utile teroriștilor.
‎Fiindcă luptați cu această nedreptate,
‎nu doar ca avocat al oamenilor de culoare,
‎ci și ca activist, ‎v-au luat și pe dv. în vizor.
‎SUPRAVIEȚUIND ÎN ÎNTUNERIC
‎Când te alături voluntar unei lupte,
‎intri într-o cultură a rezistenței.
‎Au fost cei care luptau cu naziștii,
‎partizanii care s-au identificat puternic ‎cu ei în Europa în timpul războiului…
‎Cei care au fost închiși au scris cărți ‎despre experiența lor.
‎Le citești și te pregătești ‎pentru clipa aceea:
‎„Deci așa e la închisoare.”
‎Dar nu ești pregătit.
‎Nu ești pregătit pentru izolare.
‎Suporți fiindcă într-un fel, ‎n-ai alternativă.
‎Ce poți face? Poți plânge.
‎Dar există alternativă: ‎poți colabora, poți capitula.
‎Așa că atunci lupta este ‎să te împiedici să cedezi
‎și să dezvălui informații.
‎După o vreme, nici nu mai știi ‎de ce ești închis, de ce…
‎Cumva, știi doar că vorbele mari ‎care erau atât de puternice,
‎care păreau atât de pline de miez, ‎devin vorbe goale.
‎Libertate? Ce-i asta? N-are noimă.
‎Ai o lume mică, închisă, ‎extrem de narcisistă,
‎în care ești doar tu cu suferința ta.
‎Într-o zi bună, eram deprimat.
‎Într-o zi bună, eram doar deprimat.
‎Într-o zi proastă…
‎nu chiar sinucigaș, dar pe aproape,
‎într-o stare de totală deznădejde.
‎Într-o zi, aud un fluierat.
‎Nu-mi vine să cred. ‎Nu e doar zgomotul de fond.
‎Închisoarea e zgomotoasă.
‎Oameni care țipă, strigă, ‎uși trântite, strigăte.
‎Aud un fluierat și fluier și eu…
‎Aud de departe, din închisoare…
‎Nici nu știu cine e.
‎A fost o formă minunată de contact.
‎Apoi făceam exerciții, ‎ca parte a regimului de detenție,
‎și încercam să fac 100 de flotări.
‎Aud fluieratul și spun:
‎„Abia am ajuns la 75! ‎Te rog, nu poți să aștepți?”
‎A trebuit să stabilim un moment al zilei ‎când eram amândoi gata pentru fluierat.
‎N-am aflat niciodată cine era.
‎Am fost eliberat după 90 de zile.
‎Ies în stradă și…
‎sunt închis iar.
‎Mi se ia cravata, mi se ia ceasul.
‎Trec alte 78 de zile și sunt eliberat, ‎fără să știu de ce.
‎Mă simțeam atât de…
‎triumfător, euforic,
‎încât am alergat tot drumul ‎din centrul Cape Town la Clifton, vreo…
‎zece-treisprezece kilometri. ‎Nu mai alergasem niciodată atât.
‎M-am aruncat în mare.
‎Colegii mei au venit pe plajă ‎în costume și cu pantofii lustruiți.
‎Au crezut că am înnebunit. ‎Chiar înnebunisem puțin.
‎Păream triumfător, ‎dar se rupsese ceva în mine.
‎Nu-ți revii niciodată după carceră.
‎Niciodată.
‎Apoi, niște ani mai târziu, ‎sunt în exil și…
‎sunt aruncat în aer.
‎MOZAMBIC, 1988
‎Prietena mea Ruth First fusese ucisă ‎cu o scrisoare-capcană.
‎Era o porțiune în cimitirul din Maputo
‎unde erau îngropați mulți sud-africani, ‎peste 20 fuseseră uciși.
‎Și de câte ori mergeam acolo, ne întrebam:
‎„Spațiul ăla mic de colo e pentru mine?”
‎Simplul fapt că era un opozant ‎atât de important al apartheidului
‎însemna că era permanent ‎într-un enorm pericol.
‎Credeam că nu m-ar viza,
‎eram în mod clar o țintă ușoară ‎și ar fi existat reacții împotrivă,
‎dar m-am înșelat.
‎Explozia s-a auzit ‎în toată capitala Mozambicului, Maputo.
‎Se suspectează că bomba a fost pusă ‎de agenți sud-africani.
‎Mașina trebuia să-i devină mormânt.
‎Simt brațe trăgându-mă și spun:
‎„Lăsați-mă, mai bine mor aici!”
‎Credeam că sunt răpit ‎și dus peste graniță, în Africa de Sud.
‎SPITALUL CENTRAL MAPUTO
‎Întuneric total.
‎S-a întâmplat ceva îngrozitor. Nu știu ce.
‎Aud o voce în întuneric spunând:
‎„Albie, îți vorbește Ivo Garrido.
‎Ești la Spitalul Central Maputo.
‎Ai brațul în stare jalnică. ‎Trebuie să înfrunți curajos viitorul.”
‎Întreb în beznă: „Ce s-a întâmplat?”
‎O voce de femeie zice: ‎„O bombă în mașină.”
‎Leșin din nou în întuneric, ‎dar cu un sentiment de bucurie.
‎Credeam că sunt răpit, ca să fiu aruncat ‎în închisoare în Africa de Sud.
‎Acum știam că sunt în siguranță, ‎în mâinile FRELIMO,
‎puterea din Mozambic.
‎Și…
‎trece un timp.
‎Mă simt ușor. Sunt întins pe spate.
‎Nu văd nimic, am ochii acoperiți. ‎Și îmi spun un banc.
‎Cu Hymie Cohen, evreu ca mine.
‎Cade dintr-un autobuz, se ridică
‎și își plimbă mâna ‎pe deasupra corpului așa.
‎Cineva zice: „Hymie, nu te știam catolic!”
‎„Ce vrei să spui?”
‎„Ochelari, testicule, portofel și ceas.”
‎E un banc vechi, ‎nu se spune în asemenea împrejurări.
‎Am început cu testiculele, ‎păreau în ordine.
‎Portofel, în regulă. Ochelari…
‎Dacă e crater acolo, am încurcat-o.
‎Bine. Și am pierdut un braț. ‎N-am pierdut decât un braț.
‎Clipa așteptată de orice disident:
‎„Vor veni azi după mine? Voi fi curajos?”
‎Au venit după mine, au încercat ‎să mă ucidă și am scăpat.
‎Eram vesel și victorios.
‎Se întâmpla la 8 aprilie 1988.
‎Și încă simt asta.
‎A anulat nefericirea carcerei.
‎M-a făcut să văd viața cu totul altfel.
‎Cumva, am revenit în lume.
‎Nu pot explica în întregime
‎și sunt puțin îngrijorat ‎că va urma o prăbușire.
‎În mod clar, am ajuns ‎în punctul în care trebuie
‎să mă reconstruiesc fizic și emoțional.
‎A fost de parcă învățam din nou să scriu. ‎„Uite, mami! Pot să scriu!”
‎Învățam să stau în picioare. ‎„Uite! Merg, stau în picioare.”
‎Recuperarea după bombă mi-a adus bucurii.
‎Și…
‎primesc o scrisoare.
‎Zac pe un pat de spital la Londra.
‎Zice: „Nicio grijă, tovarășe Albie! ‎Te vom răzbuna. Semnat Bobby Naidoo.”
‎Îmi zic: „Să mă răzbun?”
‎O să le tăiem brațele? ‎O să-i orbim de un ochi?
‎Asta e țara pentru care luptăm?
‎Dacă obținem libertate, ‎democrație, stat de drept,
‎asta va fi blânda mea răzbunare.
‎Din braț ‎îmi vor crește trandafiri și crini.
‎DOI ANI MAI TÂRZIU,
‎Astăzi sunt în măsură ‎să anunț decizii cu bătaie lungă.
‎Interzicerea Congresului Național African, ‎Congresului Pan-African
‎și Partidului Comunist Sud-African ‎este anulată.
‎Ordine!
‎Cei care ispășesc pedepse ‎doar pentru că sunt membri
‎ai acestor organizații ‎vor fi identificați și eliberați.
‎În acest sens, ‎Guvernul a luat decizia fermă
‎de a-l elibera necondiționat ‎pe dl Mandela.
‎ÎNTOARCEREA ACASĂ
‎BUN VENIT ACASĂ!
‎M-am întors în Africa de Sud.
‎Aveam votanți egali, în premieră.
‎Acest moment ‎al noii democrații sud-africane,
‎cel mai venerat arhitect al său ‎s-a asigurat că rămâne pentru posteritate,
‎numindu-l desăvârșirea ‎luptei sale de o viață.
‎Am luptat cu multă fermitate ‎împotriva dominației albilor.
‎Am luptat cu multă fermitate ‎împotriva dominației negrilor.
‎Prețuiesc ideea unei noi Africi de Sud.
‎E materializarea țelurilor ‎pentru care luptam.
‎E validarea a tot.
‎Apoi sunt numit la Curtea Constituțională ‎ca să apăr țelurile pentru care am luptat.
‎Ultima oară când am compărut în instanță…
‎CURTEA CONSTITUȚIONALĂ
‎…a fost ca să aflu dacă‎ ‎voi fi sau nu
‎condamnat la moarte.
‎Azi, vorbesc nu în calitate de acuzat,
‎ci pentru a inaugura o instanță ‎cum Africa de Sud n-a avut niciodată.
‎O curte de care depinde
‎viitorul democrației noastre.
‎Și apoi, poate pentru a încununa ‎întregul proces al răzbunării blânde,
‎îl întâlnesc pe cel ‎care mi-a pus bomba în mașină.
‎Henri van der Westhuizen merge ‎la Comisia Adevărului.
‎MANDELA A CREAT COMISIA ADEVĂRULUI
‎PENTRU A ANCHETA ABUZURILE ‎ÎN AUDIERI PUBLICE,
‎CA MOD DE VINDECARE DUPĂ APARTHEID.
‎Vrea să mă vadă înainte de asta.
‎Vine în cabinetul meu, ‎la biroul meu de judecător.
‎Avem o discuție extraordinară.
‎Îmi povestește despre tinerețea lui ‎și ce bun era la școală,
‎cât de repede a avansat în armată.
‎E foarte mândru. A avansat și a devenit ‎membru important al echipei de asasini.
‎În punctul ăsta, curiozitatea mea e ‎mai degrabă plină de uimire.
‎Exprimarea lui are ceva naiv.
‎Dar se duce la Comisia Adevărului, ‎va spune totul.
‎Era nevoie de curaj ca un soldat ‎să rupă rândurile și să ni se alăture.
‎Am uitat de el, iar după șase luni, ‎eram la o petrecere
‎și aud o voce strigându-mă.
‎Mă uit, e Henri. Nu-mi vine să cred.
‎Radiază. Zice: „Am fost la Comisie ‎și l-am întâlnit pe Bobby.”
‎Cel cu scrisoarea.
‎„Și pe Sue și Farouk. Le-am zis tot.
‎Ai zis că într-o zi, dacă ne întâlnim, ‎s-ar putea să-mi strângi mâna.”
‎Am întins mâna și i-am strâns-o.
‎Era în al nouălea cer. ‎Eu, cât pe ce să leșin.
‎Dar apoi am auzit ‎că a plecat de la petrecere,
‎s-a dus acasă și a plâns două săptămâni.
‎Nu știu dacă e adevărat. ‎Vreau să cred că este.
‎Prefer să nu verific și să aflu că nu e.
‎Pentru mine, ar conta mai mult ‎decât să facă închisoare.
‎Justiție restaurativă, ‎alte forme de asumare a vinei.
‎Acum începem să trăim în aceeași țară. ‎Pentru mine, e ceva miraculos.
‎Cum ați reușit să găsiți ‎capacitatea asta de iubire, de iertare
‎și de… optimism, generozitate?
‎De unde a venit?
‎Sunt întrebat tot timpul
‎și nu vreau s-o pun pe fugă, ‎analizând-o prea mult.
‎E ceva ce ai în interior. E cu tine.
‎În 1990, Mandela e eliberat.
‎Mă pregăteam să mă întorc în Africa de Sud
‎și jurnalistul american Tony Lewis zice:
‎„Albie, trebuie să fii foarte mânios acum, ‎când te duci înapoi.”
‎Se uita la brațul meu.
‎Zic: „Mă temeam că sunt ratat ‎ca revoluționar fiindcă n-aveam furia aia.
‎Ar fi trebuit să îmi vină ‎să înfig un cuțit în spate gardienilor.
‎Dar îi consideram niște angajați. ‎Nu erau cei mai răi la interogatorii.
‎Și mă gândeam că sunt un ratat.”
‎A zis: „Poți să stai liniștit. ‎I-am pus aceeași întrebare lui Mandela.
‎A răspuns cam la fel.
‎Și Sisulu, și Ahmed Kathrada, ‎și Albertina Sisulu.”
‎Așa că am înțeles ‎că face parte dintr-o cultură
‎a celor implicați în marele vis ‎al unei Africi de Sud libere.
‎Ne-am cunoscut unii pe alții, ‎ne-am apropiat,
‎am găsit părți minunate din noi ‎în colaborarea cu alții.
‎E un optimism ‎că putem trăi împreună într-o țară.
‎Există un foarte important ‎concept african, numit ‎Ubuntu.
‎Eu sunt om fiindcă tu ești om.
‎Nu pot să-mi separ calitatea de om ‎de respectul calității tale de om.
‎E interdependența ființelor umane.
‎Și mare parte din asta a venit ‎din maturizarea în mijlocul unei lupte
‎dusă de poporul african cu atâta…
‎Nu e vorba doar de cântat și atmosferă, ‎ci de interacțiuni și gentilețe.
‎Nu înseamnă că nu erau ‎sau nu sunt lucruri cumplite, căci sunt.
‎Dar exista așa ceva la bază.
‎CE CONTEAZĂ?
‎Pentru mine, conștiința e prima.
‎Vine înaintea pâinii, ‎a libertății de expresie.
‎Conștiința e miezul identității tale.
‎Și, dacă vrei, acel giroscop din interior
‎care te centrează și îți permite
‎să trăiești cu o virtute considerabilă.
‎Nu fiindcă te supui unor porunci ‎și participi la ritualuri,
‎ci pentru că ceva înăuntru e corect.
‎E drept.
‎Se potrivește cu toate lucrurile ‎care te-au făcut să te simți om
‎și o ființă cu demnitate, curaj, stil, ‎îndrăzneală și imaginație
‎și toate lucrurile acelea plăcute ‎la o persoană.
‎Toate radiază în jurul conștiinței.
‎Mie mi-a fost greu să mint ‎până și forțele de securitate.
‎Chiar și atunci, ‎îmi era greu să mint, fiindcă…
‎nu că „nu e frumos să minți”,
‎ci călca în picioare ceva din mine.
‎Înfruntă adevărul… ‎oricare ar fi consecințele.
‎Trăiește-ți viața pentru tine însuți.
‎Nu te modela nici măcar după Albie, ‎care îți spune cum să trăiești.
‎Modelează-te după tine.
‎În sensul ăsta,
‎nu-ți urma visurile, urmează-ți viața, ‎visurile te vor urma.
‎Orice ar însemna viața ta.
‎Explorează și dă-i voie să se extindă,
‎să dea șanse și să-și asume riscuri.
‎Nu merge totdeauna ‎pe cărarea bătută, comodă.
‎La un moment dat, îmi spuneam:
‎„Dacă ai de ales într-o decizie importantă
‎și o cale va fi grea,
‎iar cealaltă mult mai ușoară,
‎alege-o pe cea grea.”
‎Fiindcă așa nu faci doar ‎să ajungi de la A la B.
‎Ai traversat niște greutăți.
‎Ai explorat, ai riscat, ai câștigat ceva.
‎Ultima întrebare.
‎Ce sfat v-ați da, dacă ați avea ocazia, ‎celui care erați la 20 și ceva de ani?
‎Uitându-vă înapoi, ‎dacă i-ați putea spune ceva tânărului…
‎I-aș putea spune:
‎„Visează mai departe!”
‎PENTRU MADIBA
‎„UN CAP BUN ȘI O INIMĂ BUNĂ SUNT TOTDEAUNA ‎O COMBINAȚIE REDUTABILĂ.”
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum