ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Албі Сакс — активіст, адвокат, письменник з Південно-Африканської Республіки,
колишній суддя, призначений Нельсоном Манделою
у перший конституційний суд ПАР.
Коли боровся проти апартеїду,
Албі вижив під час підриву його авто Службою Безпеки ПАР.
Він втратив руку й зір на одне око.
Але через роки, коли його спитали, чого найбільше потрібно світу,
його відповідь залишилася непохитною.
У моїй голові постійно крутиться слово «доброта».
І, можливо, через те, що люди так можуть вихвалятися,
доброта стала популярною. Її підтримують.
Але цей факт спростовують через спілкування з іншими,
зв'язок з іншими людьми,
через енергію, яка спрямовує людей в одному напрямку,
через прийняття і підтримку різноманіття.
Нас надихнув Нельсон Мандел.
Колись він сказав: «Головне в житті не просто те, що ми жили…
…а те, що ми змінили в житті інших,
саме це визначає важливість нашого життя».
Його життя залишило тривалий слід у світі
та спадок, який надихнув багатьох інших боротися…
…прагнути змін і ставати лідерами.
Тож усе це в пам'ять про Мадібу.
Це для того, щоб показати нам, що може змінити одна людина.
Мова про людей, які зробили сміливий вибір,
про лідерів, які йшли поруч з ним і слідували його стопами.
Піклуючись про інших, вибудовуючи кращий і рівний для всіх світ.
І надихаючи решту з нас усвідомлювати
справжню ціну лідерства.
У моєму першому табелі зі школи, коли мені було шість,
було написано: «Альберт — мрійник».
А тепер, більш ніж 70 років потому,
Албі й досі мрійник.
МАПУТУ, МОЗАМБІК 7 КВІТНЯ 1988
Остання ціль всесвітніх атак на АНК
відчиняла двері авто, коли вибухнула бомба.
Албі Сакс отримав важкі травми.
Лікарі казали, що шансів вижити в нього мало.
Дивом він вижив.
Розбитий, він втратив зір на одне око, одну руку ампутували.
Але через два місяці
лідер АНК оптимістично висловлювався щодо майбутнього своєї країни.
Помста не поверне мою руку.
Навпаки, помста принизить мене,
і через неї усе це буде намарне.
Думаю, дуже важливо зберігати позитивний погляд на життя.
У Південній Африці з'явиться свобода.
Матимемо свободу в житті, побудуємо гідне суспільство.
Це наша мета.
Сьогоднішній гість — суддя Альберт Л. Сакс,
член Конституційного суду Південно-Африканської Республіки.
Суддя Сакс був лідером у боротьбі за права людини в Південній Африці
і борцем за свободу в Африканському національному конгресі.
Через це в нього часто були проблеми з поліцією.
Двічі його затримували без суду й слідства.
Його тримали ув'язненим, арештовували, він був у одиночній камері,
він пережив період вигнання…
Зрештою біло скоєно замах на його вбивство, спонсорований державою.
А потім Нельсона Манделу звільнили.
Після 24 років політичного вигнання
Албі Сакса зустрічає мати в аеропорту Кейптауна.
Він брав участь у переговорах,
що зробили ПАР конституційною демократією,
і Нельсон Мандела призначив його служити в Конституційному суді.
Своєю роботою в суді
він заслужив репутацію головного «сумління суду».
Те, як Албі живе, без озлобленості,
дає віру в те, щоб жити як нормальна людина,
як громадянин ПАР.
Дивишся на Албі, білого чоловіка з ПАР, і думаєш…
Бути, як Албі, можливо.
БОРОТЬБА ПРОТИ АПАРТЕЇДУ
Розкажу маленьку історію, коли мені було шість, я збирався емігрувати
й знайшов листівку на день народження від тата, Соллі Сакса.
«Албі, рости солдатом у боротьбі за визволення країни».
Гадаю, це важко зрозуміти шестирічній дитині,
але це всесвіт, у якому я виріс.
Закони офіційно укріпили верховенство білих, а чорних, більшість,
дискримінували в усіх сферах життя.
Система апартеїду була головною в ПАР.
У 17 років я сидів у залі переважно з афроамериканцями,
їх було 200, і десь п'ять чи десять білих,
і всі співали пісні про свободу.
закликали приєднатися до кампанії проти несправедливих законів,
і я сказав другу: «Аві, я хочу приєднатися».
Він каже: «Не можна». «Чому?» Відповідь: «Ти білий.
Ми боремося з расизмом. Це боротьба чорних, яку вони очолюють».
Але через дев'ять місяців
після складання річних іспитів,
під час канікул я керував групою
з чотирьох білих, які сиділи на лавках з позначкою «не лише для білих».
Бути активним, знайомитися, шукати —
це для мене важливо, і люди, яких зустрів під час боротьби з апартеїдом…
ПІДТРИМАЄМО ЛІДЕРІВ
…були енергійні, бадьорі, вигадливі.
Це набагато цікавіше,
ніж світ, який для нас штучно створює
певна кар'єра, завдяки якій ти заробиш, станеш відомим і важливим.
Стати адвокатом — частина мого активізму.
Цілий ряд різних справ,
але основна частина, більшість моєї роботи,
була пов'язана з покаранням або погрозою покарання людей
за їхні погляди, за позицію проти апартеїду
або через відсутність документів.
Вони не підкорялися законам, що пригнічували чорних.
ВІДДІЛ РАДИ КЕЙПТАУНА ЛИШЕ ДЛЯ БІЛИХ
ОБЕРЕЖНО АБОРИГЕНИ
Це було жахливо.
У 1960-му сталася Шарпевілльська бійня…
У Шарпевіллі поліція обстріляла неозброєних протестувальників.
Шістдесят дев'ять людей застрелили, переважно в спину.
АНК, Африканський національний конгрес,
заборонив усю підпільну діяльність, оголосив надзвичайний стан,
і все стало ще гірше.
Тебе могли просто вивести з дому,
з роботи, забрати, коли ти гуляв, за бажанням поліціянта.
Я бачив, як моїх клієнтів забирали по одному.
І вас могли ув'язнити за «Законом на 90 днів».
До вас могли не пускати адвокатів,
суд, сім'ю, будь-кого усі 90 днів,
якщо вони підозрювали, що у вас є інформація, яка допоможе терористам.
Оскільки ви боролися з несправедливістю,
не лише як адвокат, що представляв інтереси чорних,
але і як активіст, то вони прийшли й за вами.
Ти починаєш боротися. Стаєш волонтером.
Стаєш частиною культури опору.
Це схоже на людей, які боролися з нацистами,
ти ототожнюєш себе з партизанами у країнах Європи під час війни.
З людьми, які були у в'язниці, писали книжки про перебування там,
ти їх читаєш і так готуєшся до думки:
«Ось як воно у в'язниці».
Але ти не готовий.
Ти не готовий до ізоляції.
Звісно, ти впораєшся, бо альтернативи немає.
Що поробиш? Хіба поплачеш.
Хоча є альтернатива. Можеш співпрацювати, капітулювати.
Там боротьба полягає в тому, щоб тебе не розкололи,
і щоб ти не видав інформацію.
Через деякий час перестаєш розуміти, чому ти у в'язниці.
Ти не знаєш, чому… Ти просто розумієш,
що ті гучні фрази, які мали таку силу,
які здавалися такими значущими, стали пустими.
Свобода? Що за… Це маячня.
Ти знаходишся в нарцисичному замкнутому світі,
де живеш сам із собою і з тим болем, що відчуваєш.
У хороші дні в мене просто була депресія.
У хороший день — депресія.
У поганий…
не скажу, що думки про самогубство, але щось схоже.
Я повністю занепадав духом.
Одного дня я почув свист.
Я не міг повірити, бо це не був звичний шум.
У в'язниці шумно.
Люди кричали, галасували, гримали дверима, усі щось викрикували,
а я почув свист і посвистів у відповідь…
І свист був далеко за межами в'язниці…
Я і не знав, хто це був.
Але це була чудова форма спілкування.
Потім я займався фізичними вправами, це частина мого режиму,
робив 100 відтискань від підлоги
й, почувши свист, сказав: «Я зробив лише 75!
Прошу, зачекай».
Нам довелося встановити час,
коли ми будемо готові посвистіти, а я так і не дізнався, хто це був.
Через 90 днів мене випустили.
Я вийшов на вулицю і…
Знову закрили.
Забрали краватку, годинник.
І ще 78 днів.
А потім мене звільнили, не знаю чому, але я почувався
переможцем, був у стані ейфорії, я пробіг від центру Кейптауна до Кліфтона, може…
десь 11 чи 12 км, я ще ніколи не бігав на таку дистанцію.
Я просто вскочив у море.
Мої колеги прийшли на пляж в костюмах з начищеними туфлями.
Вони думали, що збожеволів. Так, трохи збожеволів.
Здавалося, я радію, але всередині я був зламаний.
Про одиночну камеру не забудеш ніколи.
Ніколи.
Через багато років, коли я емігрував…
мене підірвали.
МОЗАМБІК 1988
Моя подруга Рут Фьорст померла від бомби, що надійшла поштою.
У Мапуту була окрема частина кладовища,
де було поховано південноафриканців, понад 20 з яких убили.
І щоразу, коли ми туди їздили, то думали:
«Може, цей маленький клаптик землі для мене?»
Сам факт, що він був таким затятим противником апартеїду
означав, що він був у величезній небезпеці.
Я подумав, що за мною не прийдуть, я легка ціль,
і багато хто буде проти моєї смерті, але я помилився.
Вибух пролунав у столиці Мозамбіку Мапуту.
Підозрюють, що бомбу встановили агенти ПАР.
Авто Албі мало стати його труною.
Я відчув, як мене хтось витягує, і сказав:
«Лишіть мене, я краще помру тут».
Здавалося, мене викрали й вивезли до кордону з ПАР.
МАПУТУ ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ
Повна темрява. Сталося щось жахливе.
Я не розумію, що саме. Чую голос з темряви:
«Албі, це Іво Гаррідо.
Ви в центральній лікарні Мапуту.
Ваша рука у жахливому стані. Але дивіться на майбутнє сміливо».
І я в темряву сказав: «Що сталося?»
І жіночий голос сказав: «Бомба в авто».
Я знову втратив свідомість, але відчув радість.
Я думав, що мене викрали, щоб кинути у в'язницю в Південній Африці.
Я знав, що в руках Фрелімо, уряду Мозамбіку, я в безпеці.
І…
минуло трохи часу.
Мені стало легше. Я лежав на спині.
Нічого не бачив. Із заплющеними очима розповідав собі жарт.
Про Гімі Коена, як і я, він єврей. Він падає з автобуса, встає…
Його рука… перехрещує тіло ось так. Хтось каже: «Не знав, що ти католик!»
А він: «У якому сенсі католик?»
Відповідь: «Окуляри, яєчка, гаманець і годинник».
Це старий жарт, який зазвичай не розказують за таких обставин
почав з яєчок, здавалося, там усе гаразд.
Гаманець, окуляри…
Якщо у мене тут кратер, то я в халепі.
Але ні, я втратив руку. Лише руку. На цю мить чекає кожен борець за свободу.
«Прийдуть по мене сьогодні? Триматимуся хоробро?»
Вони прийшли за мною, намагалися мене вбити, а я вижив.
Я відчував радість, тріумф.
Це було сьомого й восьмого квітня 1988-го.
І я досі відчуваю це.
Ці відчуття розвіяли спогади про одиночне ув'язнення.
Я почав по-інакшому дивитися на життя.
Я повернувся у світ.
Я не можу все пояснити,
і я трохи хвилююся, що після цього може все розвалитися.
Очевидно, що зараз я на тому етапі, коли мушу
відновити себе фізично й емоційно.
Я знову вчився писати. Типу: «Мамо, глянь. Я вмію писати!»
Я вчився стояти. «Глянь, мамо, умію стояти».
У реабілітації після вибуху було щось дуже радісне.
І
я отримав листа. Лежав на лікарняному ліжку в Лондоні,
а в листі було: «Не хвилюйся, Албі. Помстимося, за тебе. Боббі Найду».
Думав, помститеся за мене?
Відріжете комусь руку? Зробите сліпим на одне око?
Це країна, за яку ми боремося?
Якщо ми отримаємо свободу, демократію, верховенство закону,
ось це буде помста за мене. З моєї руки проростуть троянди й лілії.
ДВА РОКИ ПОТОМУ
Сьогодні я оголошу про далекосяжні рішення.
Дозволити роботу АНК, Панафриканського конгресу
та Комуністичної партії ПАР.
Порядок!
Людей, які відбувають покарання лише тому, що були членами
однієї з цих організацій, знайдуть та звільнять.
У зв'язку з цим уряд твердо, безумовно вирішив звільнити пана Манделу.
ПОВЕРНЕННЯ ДОДОМУ
ВІТАЄМО ВДОМА
Я повернувся до ПАР.
Наші виборці вперше були рівними.
У цю мить у новоствореній демократії ПАР,
головний її творець переконався, що її належно передадуть нащадкам,
проголосивши, що досяг мети, за яку боровся все життя.
Я рішуче боровся проти панування білих.
Я рішуче боровся і проти панування чорних.
Я плекаю ідею існування нової Південно-Африканської Республіки.
Ми досягли того, за що боролися.
Нарешті наші муки виправдалися.
А потім мене призначили до Конституційного суду,
щоб охороняти те, за що ми боролися.
Востаннє я був у суді…
КОНСТИТУЦІЙНИЙ СУД
…щоб почути,
чи засудили мене до страти.
Сьогодні я виступаю не як обвинувачений,
а щоб оголосити інавгурацію суду, якого ПАР ще ніколи не мала.
Суду, від якого залежить
майбутнє нашої демократії.
І, мабуть, щоб завершити процес помсти за себе,
я зустрівся з тим, хто заклав бомбу в моє авто.
Генрі ван дер Вестхьойзен відправився до Комісії правди.
КОМІСІЮ ПРАВДИ Й ПРИМИРЕННЯ ЗАСНУВАВ МАНДЕЛА
ДЛЯ РОЗСЛІДУВАННЯ ЗЛОЧИНІВ ПРОТИ ПРАВ ЛЮДИНИ СЛУХАННЯМИ,
ЩОБ ЗАБУТИ ПРО НАСЛІДКИ АПАРТЕЇДУ
Перед поїздкою він захотів побачитися зі мною,
він прийшов до моєї палати, у мій суддівський офіс.
Розмова була неймовірна.
Він розповів мені про свою молодість, про те, як він добре вчився у школі,
як швидко він просунувся в армії.
Так пишався. Просунувся.
Він став найкращим членом бойової групи.
Моя допитливість зашкалювала, я був такий вражений.
У нього був такий наївний вираз обличчя.
Але він відправився до Комісії правди. Щоб розповісти всю історію.
Лиш мужній солдат міг розірвати зв'язки й приєднатися до нової ПАР.
Я забув про нього, а через пів року я був на вечірці
й почув голос, що вигукував: «Албі!» Озирнувся. Це був Анрі. Я не міг повірити.
Він сяяв. Сказав: «Пішов до Комісії правди й зустрів Боббі». Того, який писав мені.
«Ми з Сью та Фаруком усе їм розповіли,
і ви сказали, що, може, колись зможете мені потиснути рук».
Я простягнув руку, і ми потиснули руки. Він був у захваті. Я ледь не знепритомнів.
Але потім мені сказали, що він поїхав з вечірки,
пішов додому й плакав два тижні.
Не знаю, чи це правда. Хочу вірити, що це правда.
Я не перевірятиму, чи це правда.
Але для мене це важливіше, ніж посадити його.
Відновне правосуддя, різні форми відповідальності,
так ми почали жити в єдиній країні.
Для мене це диво.
Як ви знайшли цю здатність до любові й прощення,
до оптимізму, щедрості?
Звідки взялася ця здатність?
Мене постійно про це питають,
і я не хочу, щоб ця здатність зникла через ці постійні запитання.
Це щось усередині тебе. Вона завжди з тобою.
У 1990-му звільнили Манделу.
Я мав повернутися в ПАР,
і американський журналіст, Тоні Льюїс, сказав:
«Албі, тепер, коли повертаєтеся, ви певно такі злі?»
Він дивився на мою руку.
Я сказав: «Тоні, я боявся, що з мене такий собі революціонер».
Я не злився.
Я мав би хотіти встромити ножа в спини охоронців.
Але вони лиш виконували свою роботу. Вони не були тими найгіршими допитувачами.
Я думав, що це я невдаха.
Він сказав: «Розслабтеся. Я ставив те саме питання Манделі.
Він відповів так само.
І Сісулу, і Ахмед Катрада, і Альбертіна Сісулу».
Тож я зрозумів, що це частина культури,
у нас усіх була спільна велика мрія про вільну ПАР.
Зустрічі з іншими, спілкування,
виявлення нових якостей у собі через спілкування,
оптимізм — це дає нам змогу жити разом в одній країні.
Є дуже стійке африканське поняття «Убунту».
Я людина, бо ти людина.
Я не зможу виявити свою людяність без поваги до твоєї людяності,
це людський взаємозв'язок.
Ці поняття з'явилися через те, що ми зростали під час боротьби,
яку очолювали афроамериканці з…
Справа не лише в піснях та настроях, а у взаємозв'язку й милосерді.
Я не кажу, що не ставалися й не стаються погані речі, стаються.
Але саме це лежало в основі всього.
ЩО Ж НАЙВАЖЛИВІШЕ?
Для мене совість на першому місці.
Вона головніша й за хліб, і за свободу слова.
Совість — це твоя сутність.
Це твій внутрішній гіроскоп,
що зосереджує і дає можливість…
прожити життя з гідністю.
Не через те, що ти виконуєш заповіді й проходиш певні ритуали,
а тому, що всередині тебе є щось правильне.
Правильне.
Вона поєднується з усім тим, що дає змогу почуватися людиною,
особою з гідністю та сміливістю, власною манерою, майстерністю та уявою,
саме ці речі й роблять людину прекрасною.
Усі вони витають навколо совісті,
мені було важко брехати навіть службі безпеки.
Навіть тоді мені було важко брехати, бо…
Я не думав: «Брехати — це негарно».
Брехня порушувала щось усередині мене.
Прийми правду, хоч які будуть наслідки.
Проживайте життя для самих себе.
Не проєктуйте своє життя на те, як я вам кажу жити.
Живіть, як хочете ви.
Тому не женіться за мріями. Просто живіть, і мрії почнуть гнатися за вами.
Живіть так, як хочете,
досліджуйте нове, дозвольте життю достукатися до вас,
щоб ви могли пробувати й ризикувати.
Не розв'язуйте проблеми комфортним, добре знайомим шляхом.
На певному етапі я казав собі:
«Якщо у тебе є два шляхи розв'язати проблему:
один дуже важкий,
а другий набагато легший,
то обирай важкий».
Бо так ти не просто перейдеш з однієї точки в іншу.
А пройдеш через труднощі. Досліджуватимеш, ризикуватимеш, дізнаватимешся.
Останнє запитання.
Що б ви порадили собі, коли вам було 20 років,
згадайте своє життя, подумайте, що б сказали тому молодику…
Я б сказав:
«Продовжуй мріяти».
Так. «Продовжуй мріяти».
ДЛЯ МАДІБИ
«ДОБРІ РОЗУМ І СЕРЦЕ — НЕЙМОВІРНЕ ПОЄДНАННЯ».
Переклад субтитрів: Анастасія Барич