Downloaded from YTS.MX
November 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
En armada med 200 brittiska och amerikanska fartyg
dyker upp utanför Nordafrikas kust.
Operation Torch håller på att inledas.
Inför lokalbefolkningens ögon
strömmar 100 000 män ut på Marockos och Algeriets stränder.
På denna unika skådeplats
i Nordafrika skrevs mellan 1940 och 1943
ett berömt kapitel i andra världskrigets historia:
Ökenkriget.
Varför ska stormakterna slåss i
Nordafrikas utmanande ökenförhållanden,
så långt från världskrigets epicentrum?
Och hur ska de allierade i öknens ugn
lyckas orsaka en av de första stora motgångarna
för Tredje rikets styrkor?
Ökenkriget, kriget som ingen ville ha,
skulle vända upp och ned på världskriget.
HITLERS KATASTROFALA ÖKENKRIG
TRIPOLI LIBYEN
Allt börjar med en stor chansning av en liten diktator
som drömmer om storhet:
Benito Mussolini.
Han förkunnar:
”Italien är i sanning Medelhavets fånge.”
Il Duce vill återställa det romerska imperiets prakt.
Han drömmer om att kontrollera Medelhavet
och expandera sitt imperium in i Afrika.
Mussolini känner sig kvävd i ett Afrika dominerat av
de gamla imperiemakterna, Frankrike och Storbritannien.
Hans eget imperiums blygsamhet är en mycket öm tå.
I öster kontrollerar det bara
Somalia, Etiopien och Eritrea.
I norr erövrades Libyen av järn och blod.
Italiens seger vanns redan 1912 genom ett flertal massakrer och övergrepp.
Under sommaren 1940 sätter
andra världskriget Europa i brand.
Efter att ha tagit delar av Europa
intog Tredje rikets trupper Frankrike på några veckor.
England, under belägring,
fruktade också att duka under för nazisthotet.
Tyskar och italienare förenade under axelmakternas fana
är i en styrkeposition.
LIBYEN
Det är en chans som Il Duce inte tänker försitta.
Han vill fördriva kolonialmakterna
som dominerar Afrika.
Italiens tid har kommit.
SEPTEMBER 1940
Han beordrar sina trupper från Libyen in i Egypten,
ett kungarike kontrollerat av Storbritannien.
En styrka på 80 000 man avancerar cirka 10 mil
in på egyptiskt territorium.
De italienska generalerna är tveksamma.
I deras ögon är deras armé för dåligt utrustad,
inte redo för ett sådant äventyr.
LONDON
Winston Churchill vill inte släppa Egypten.
Inte till något som helst pris.
Efter Frankrikes kapitulation
har Tredje riket utökat sitt grepp om Europa.
För Churchill vore
ytterligare ett nederlag oacceptabelt.
Särskilt sedan Luftwaffe
hamrar obevekligt mot England.
Churchill vet att britternas räddning
mer än någonsin beror på imperiets resurser.
Suezkanalen tillhör Egypten.
För London är det en livsviktig åder för
transport av råvaror.
Situationen är mycket allvarlig för Churchill.
Den gamla bulldoggen slår larm och mobiliserar
samväldets resurser.
Tusentals australiska, nyzeeländska och sydafrikanska
soldater ansluter till britterna i Kairo.
De lämnar sina familjer och jobb för
att strida i ökensanden.
9 DECEMBER 1940
I december går britterna till attack.
Till deras förvåning
går det lätt som en plätt.
Italienarna är oorganiserade,
och har dragit sig tillbaka 80 mil in i Libyen.
Britterna tar till och med Tobruk, en väldigt strategisk hamn.
TOBRUK
Hans Majestäts generaler vet att i dessa ökenländer
är den herre på täppan som kontrollerar hamnarna.
På bara några veckor
har samväldets trupper vunnit en ren seger.
I början av 1941 ockuperar de östra Libyen.
Den muslimska befolkningen firar sina befriare.
Den har inte glömt de 100 000 döda
den italienska erövringen ansvarat för.
Araberna och britterna kommer till och med överens.
Tusentals libyer godtar att slåss för Storbritannien.
Churchill lovar självständighet
när de väl segrat.
Det undergräver Roms inflytande bra.
Il Duce längtade efter ära,
men skördar nu bara ett skamligt nederlag.
Han lämnar 400 stridsvagnar och 130 000 fångar bakom sig
på slagfältet.
BENITO MUSSOLINI-VÄGEN
Mussolini ville tvinga sin lag på Afrika.
Nu måste han tillkalla hjälp.
TYSKLAND
I början av 1941
har Hitler vänt blicken österut.
Han ägnar sig tillsammans
med sina generaler åt sitt storslagna projekt,
Operation Barbarossa,
erövringen av Sovjetunionen.
I hans ögon kommer hans definitiva seger fastställas
på de ryska stäpperna.
19 JANUARI 1941
Mussolini, förkrossad, vet att hans tajming inte är bra.
Men han behöver hjälp av
sin allierade för att inte förlora Libyen helt.
En sådan förnedring skulle ruinera hans rykte.
Hitler betraktar strategiskt Nordafrika
som en sekundär krigsskådeplats.
Men han fruktar att en försvagad Mussolini kan tappa makten.
Il Duces fall skulle hota säkerheten för
den södra flanken av hans europeiska fästning.
Han går med på att hjälpa
sin allierade, men på hans villkor.
Tyska insatser får inte
på några villkor
inverka på operationerna i öster
som ska inledas om några månader.
Führern skickar bara en liten expeditionsstyrka till Mussolini.
Afrikakåren består bara av 45 000 man och 174 stridsvagnar.
12 FEBRUARI 1941
Den landar i den italienska kolonins huvudstad, Tripoli.
Dess uppdrag är begränsat,
att hjälpa italienarna återerövra östra Libyen,
och ge skydd mot ett brittiskt angrepp.
Det verkliga mästerdraget är att låta Rommel
leda dessa trupper.
Rommel som är 49, är ung för en general,
men han är Führerns favorit.
Han anländer ärofyllt i Tripoli efter
det franska fälttåget.
Rommel står officiellt under italienskt befäl,
men han är ambitiös,
och har inte för avsikt att spela andrafiol.
I Afrika drömmer Rommel om ära,
även om det innebär olydnad mot överordnade.
Afrikakåren har bara varit på
afrikansk mark några veckor.
Men Rommel är redan otålig.
Den 24 mars 1941 inleder han
utan att förvarna vare sig Rom eller Berlin
plötsligt en attack österut.
Hans avsikter är tydliga.
”Min första målsättning”, säger han,
”är att återta östra Libyen.
Min andra,
norra Egypten och Suezkanalen.”
Det är en storslagen plan.
Från faraonernas land
han kan bege sig till Baku i Kaukasus och
lägga vantarna på värdefulla oljeresurser.
SOVJETUNIONEN
Han kan sedan möta Wehrmachts trupper
och slå till mot Ryssland.
Det är storhetsvansinne,
och långt från vad hans ledare förväntar sig av honom.
Men hans trupper är alla för det,
för Afrikakåren består delvis av frivilliga,
alla djupt hängivna Tredje riket.
Nordafrika förser Rommel med en perfekt miljö
för att repetera det.
På dessa stora vidder
kan hans pansar komma upp i full fart.
Hans teknik är att pressa på rakt fram,
och inte oroa sig för flankerna eller ryggen.
Han räknar med överraskningsmomentet
och sin egen intuition,
och med det har han förtjänat Führerns beundran.
Rommels plötsliga offensiv kommer som en chock för britterna.
Tyskarna är inte alls samma sak som italienarna.
Ställd inför en sådan formidabel motståndare
visar sig den brittiska arméns oroande svagheter.
Männen är dåligt utbildade
och utrustningen i vanvård.
Som den brittiske läkaren James Graham konstaterar,
skapar Afrikakåren förödelse.
”Det var ett blixtkrig.
Vi förtärdes.
Hela området präglades av rykande rester
och utspridda kroppar.
Vissa vid liv, andra inte.
Vår främsta uppgift var att lindra lidande.
Det fanns lite utrymme för känslor.
Begravningar utförs nära dödsplatsen av
en mans kamrater, om fienden tillåter det.”
När britterna drar sig tillbaka
beslutar Rommel sig för att avancera mot Egypten och går
djupare in i öknen.
Han är väl medveten om att han nu inte lyder order.
För sin fru Lucie erkänner han:
”Älskade Lucie,
vi anfaller med anmärkningsvärda framgångar.
Jag har tagit risken att gå vidare,
trots alla tidigare order och instruktioner,
för att inte försitta en så storslagen möjlighet.”
Rommels mål är Tobruk.
Hans avsikt är att besegra staden på några dagar.
Han ser det som en ren formalitet.
Britterna retirerar till Egyptens gräns för att undvika katastrof.
EGYPTEN
De överger allt de har tagit i Libyen med
undantag för Tobruk.
APRIL 1941
Tobruk försvaras av 25 000 av samväldets soldater.
Deras förnödenheter anländer sjövägen.
Britterna tänker aldrig förlora djupvattenhamnen till Rommel.
Faller den i hans händer,
använder han den för underhåll till sina trupper,
vilket möjliggör avancemang in i Egypten.
Livet är svårt när man är belägrad.
Männen hemsöks av loppor i sina bombskydd.
”Likt råttor”, som den tyska radiopropagandan
alltid säger.
Så trotsigt kallar de sig själva Tobrukråttorna.
De angrips dagligen.
Än så länge håller Tobruk stånd.
Rommel har det kämpigt.
Under dagarna besöker han trupperna spridda
runt Tobruk och på den egyptiska gränsen.
Till skillnad från officerare i Wehrmacht
avskyr han statliga plikter.
Han vill se striderna i frontlinjerna.
Och beordrar outtröttligt sina män att bryta igenom,
oavsett kostnad.
Den tyske löjtnanten Robert Witzke kämpar
i frontlinjen.
Han skriver till sin fru:
”Kära Inge, varje dag är det attacker.
Varje dag kan vi bara fråga oss vem som fortfarande
lever av kamraterna.
Många är döda, ännu fler är skadade.
Inge, tänk på mig.”
Efter 15 dagars belägring,
har Rommel förbrukat en astronomisk mängd ammunition och
bränslet är på upphällning.
Det kvittar, för en maskingevärsbataljon:
förklarar han: "Vi är i Kairo om åtta dagar.
Sprid det.”
Rommel krigar alltför ambitiöst utan att bekymra sig
för en avgörande komponent:
bränsle och förnödenheter.
Ändå är leveransen av de 53 000 ton månatliga förnödenheter som hans
obevekliga attacker kräver en fasansfull uppgift,
för axelmakternas försörjningslinjer är långa och farliga.
I Medelhavet spårar britterna upp
italienska lastfartyg som försöker nå Tripoli,
den enda hamn Afrikakåren kontrollerar.
Ändå kommer 80% av leveranserna fortfarande igenom.
Bränsle, vatten, mat, ammunition.
Varje dag när förnödenheterna
väl lossats måste de till fronten.
Det är en utmaning.
Det tar 14 dagar att färdas de 120 milen från Tripoli
till fronten.
Det är en prövning för männen.
Ironiskt nog slukar bilarna hälften av bränslet de transporterar.
Rommel är otålig med alla dessa logistiska begränsningar.
Han tröttar ut trupperna och lyckas inte ta Tobruk.
Hans attityd kostar 53 officerare
och 1 200 man livet.
Afrikakåren är mycket försvagad,
men håller stånd.
De är dock långt från baserna,
och svåra att tanka.
De är farligt utsatta.
En motattack kan mycket väl utplåna dem.
Khamsin, den brännande vinden som kan blåsa flera dagar åt gången,
förebådar den starka hettans början.
Från maj till oktober är det omöjligt att strida
mellan 12.00 och 16.00.
Under dagen är hettan överväldigande.
Under natten är kylan arktisk.
Löjtnant Witzke överlevde Tobruks helvete,
och nu står han inför nya prövningar.
I juni 1941 anförtror han sin fru:
”Hett är inte rätt ord.
I tio dagar
har vi haft 58 till 60 grader i solen.
Jag har redan gått ner 9 kilo.
Om de inte får oss härifrån,
driver det oss alla galna.”
”Det största problemet är vatten”,
beklagar sig en annan soldat.
”Dricka, alltid dricka.
Det är allt vår ökentillvaro handlar om.”
Soldaterna plågas också av öknens gissel:
flugorna.
Strax efter soluppgången anländer de i svärmar,
attraherade av männens svett,
den enda fukt som finns i dessa torra marker.
De går inte att undkomma.
Rommels män finner ingen tröst i maten.
Den brister i både kvalitet och kvantitet.
De försöker förbättra kvaliteten
genom att köpa av beduinerna.
Denna handel kanske förbättrar Robert Witzkes dagliga liv,
men framför allt bekräftar den hans vämjeliga rasism.
”Dessa kräk är så lömska att de begär en förmögenhet för ett ägg.
Vi betraktar dem alla som spioner.”
”Ser man dessa skitiga jävlar,
finns bara en sak att göra, väck med riffraffet."
I Libyens öken, på sommarens höjdpunkt,
immobiliserar den förkrossande värmen arméerna.
Medan Afrikakårens män lider av
bristen på förnödenheter,
plågas brittiska styrkor mitt emot i sina läger
vid egyptiska gränsen av depressioner.
De har levt isolerade i öknen sedan
åtta månader nu och har inget att distrahera sig själva med.
Överväldigad av tristess skriver en soldat i sin dagbok:
”Varje dag samma sak.
Öken överallt.
Den suger själen ur en.
Det finns inget att se,
inget att lyssna på.
Det enda som håller oss uppe är tankar på hemmet.”
LONDON
HÖSTEN 1941
Churchill är irriterad.
Allt tyder på att hans utslitna trupper inte klarar av
att slå Rommel.
Han beslutar att skicka förstärkningarna
som kallats in flera månaderna från hela imperiet.
Från och med nu har Nordafrika blivit en avgörande krigsskådeplats.
Indianer, afrikaner, malteser,
judar från Palestina,
mauritier.
Hösten 1941 har över 150 000 man
utökat de brittiska leden.
De får sällskap av fria fransmän.
Som svar på general De Gaulles kallelse ska de
fortsätta kampen för att återupprätta Frankrikes heder.
Genom sina massiva styrkor,
tvingar Churchill Hitler att höja insatserna.
DECEMBER 1941
Nästan 320 mil från Afrikas brännande sand
går den stora offensiven mot Sovjetunionen in i
en avgörande fas.
I temperaturer på minus 30 grader Celsius
försöker Wehrmacht ta Moskva.
Men i det ögonblick då Hitler har all sin uppmärksamhet österut
bestämmer han sig för att ge sin skyddsling förstärkningar.
Han har inte råd att förlora Nordafrika.
TRIPOLI LIBYEN
Genom att ge en okontrollerbar general kommandot
har Führern förvandlat öknen till en fälla,
för Rommel har inte gett upp sina fantasier.
Tvärtom.
I januari 1942 anländer Hitlers utlovade
förstärkningar äntligen.
Det är knappt nog för Rommels logistiska problem,
men precis tillräckligt för drömmen om en ny räd mot Kairo.
Till allas förvåning
återupptar Rommel sitt galna anlopp.
Exalterad skriver han till sin fru Lucie:
”Kära Lucie, jag har flera planer i åtanke som jag aldrig skulle
våga prata med mina officerare om just nu
för de kunde tro jag håller på att bli galen.
Du känner mig, det är under småtimmarna som mina
bästa planer kommer till mig.”
Inget garanterar att britterna
kommer att kunna stoppa det.
Deras nya general, Claude Auchinleck,
har en klar övermakt i både män och utrustning.
Men Churchill satsar inte på rätt häst.
Auchinleck vet inte hur han ska omge sig med
rätt personer.
Han hade tjänstgjort länge i Indien,
och har valt sina underordnade dåligt.
I månader skickar han hundratals tanks till slakt
genom frontalangrepp
värdigt gammaldags kavalleri.
I maj 1942 försöker Rommel en aldrig tidigare skådad och
mycket riskabel manöver för att sätta sin fiende ur spel.
Han beslutar sig för att kringgå försvarslinjen som skyddar Tobruk
för att ta honom bakifrån och krossa honom.
Men i ett avlägset område
stöter han på ett oväntat hinder,
Bir Hakeim.
BIR HAKEIM
Fria fransmän under
general Koenig har hållit positionerna där.
Bara en handfull av dem:
3 700 man.
Trots eldstormen som släpps lös av pansar och störtbombare
lyckas de genom sitt heroiska motstånd
att stoppa Afrikakåren under 15 dagar.
Tacksamma britter hyllar bedriften.
Tack vare dyrbara timmar de Gaulles män vunnit,
har Auchinlecks 8:e armé mitt i ett sammanbrott
undvikt att bli omringad.
De drar tillbaka sina trupper bakom den egyptiska gränsen men
för andra gången
överges östra Libyen till fienden.
Här är Tobruk.
Rommel har uppnått sitt huvudmål,
att erövra Tobruks hamn.
21 JUNI 1942
Robert Witzke har en ledande roll
i denna seger.
”Vår bataljon”, jublar han,
”fick återigen den ärofulla uppgiften
att ta ledningen.
Jesus Kristus, Tobruk är vårt!
Det är fortfarande svårt att tro.”
Två dagar efter sin triumf
blir Robert Witzke svårt skadad.
Han evakueras till Tyskland.
Marskalk Rommel inspekterar poster i stadens hamn.
Täta moln av rök syns ännu över Tobruk.
Marskalk Rommel...
Tyska krigsreportrar följde Rommels
vartenda steg under stridernas slutfas.
Deras bilder ger hans bragd en global inverkan.
VARFÖR TOBRUK FÖLL: UNDERLÄGE 1 MOT 3
Myten om ökenräven har börjat.
TOBRUKS FALL
Och medan kamerorna fokuserar på Rommel
undviker de noga att filma
italienarnas vendetta.
Araberna valde britterna.
De betalade priset.
Plundringen och morden ökar mångfalt.
En italienare gläder sig:
”Engelsmännen hade knappt flytt förrän
någon arab vi hittade fick en kula i huvudet
eller en granat i magen.
Våra soldater är här nu
och avslutar jobbet.”
Libyens 30 000 judar utsätts också för våld,
oavsett om de stödde britterna eller inte.
Fascistiska raslagar har tidigare bara varit
milt tillämpade för dessa italienska medborgare,
men militära motgångar får den fascistiska regimen
att radikaliseras.
Il Duce bestämmer att alla judar i regionen ska interneras.
Hela familjer grips,
lastas i lastbilar och dumpas i koncentrationsläger upprättade
i öknens kant.
Det värsta av dessa fångläger är i Giado,
25 mil söder om Tripoli.
Ungefär 3 000 fångar spärras in där,
en fjärdedel av dem dör av undernäring
och usel behandling.
WASHINGTON
22 JUNI 1942
Katastrofen i Tobruk drabbar Churchill när han möter
Franklin Roosevelt i Vita huset.
”Det är en av de värsta motgångarna jag minns från kriget.
Förlust är en sak, vanära en annan."
Churchills sätt att härska ifrågasätts öppet.
Britterna litar inte längre på premiärministerns ledning.
Som Mussolini med Hitler,
måste Churchill nu vinna sina allierades stöd.
Hans politiska överlevnad står på spel.
I möte efter möte ansätter han Roosevelt om
hjälpa till att förinta Afrikakåren.
Hans plan är att landa i Nordafrika.
Liksom Hitler har de amerikanska generalerna
ingen önskan att ingripa i regionen.
De tror att man måste slå till i Europa
för att ge Tyskland nådastöten.
De planerar en landstigning på franska kusten
som kan ske om knappt ett år.
För att övertyga sin värd
insisterar Churchill på att det vore skadligt att förbli inaktiv i ett år
när opinionen i USA är otålig
och hungrar efter segrar.
Det argumentet lämnar inte USA:s president oberörd
och det är sant att de snart ska ha ett nytt val.
Ökenräven ignorerar allt detta intrigerande.
I slutet av juni 1942 bestämmer han sig för att gå in i Egypten,
nu med Hitlers välsignelse.
Führern ser nu erövringen av Egypten som en
historisk möjlighet att störta det brittiska imperiet.
ALAMEIN
El Alamein är en liten järnvägsstation på den egyptiska kusten.
Ingen anade att denna gudsförgätna plats snart skulle bli historisk.
TELEGRAFKONTOR
Ändå är det här britterna förändrar
krigets kurs.
Claude Auchinleck har valt denna position för att inte
återigen omringas av ökenräven.
Det finns svårforcerade hinder på alla sidor.
Havet i norr,
ett stort område med mjuk sand i söder.
I juli 1942 inleder Rommel vad han hoppas skall bli
en avgörande offensiv vid El Alamein.
Så snart den tyska offensiven inleddes vid El Alamein...
går det väldigt snett för de brittiska soldaterna.
De har under året lidit nederlag efter nederlag,
trots sin överlägsna numerär.
Deras ledares klumpiga strategier och
rädsla för Rommel underminerar deras beslutsamhet.
På sitt fältsjukhus
ser dr James Graham en ström av soldater,
sårade och oförmögna att fortsätta kampen.
Vissa lemlästar hellre sig själva
än återvänder till fronten.
”Använda knep var att bryta sönder en patron och
svälja krutet, ett gift för levern.
Efter några veckor på sjukhus,
finns det en chans att man får ett icke-stridande jobb."
Sommaren 1942 ser Auchinleck sina män
kapitulera i mängder till fienden.
Sådan defaitism är oacceptabel.
Han efterlyser ett återinförande av
dödsstraff för desertörer.
Auchinleck lyckades hålla tillbaka axelmakternas offensiv men vanäras.
Han hålls ansvarig för
truppernas sönderfallande moral.
3 AUGUSTI 1942
I ångestens grepp beger sig Winston Churchill hastigt
till Kairo i början av augusti.
Han avsätter abrupt Claude Auchinleck.
Som ersättare
väljer han general Bernard Montgomery.
Churchill finner Montgomery högdragen
men väljer honom för att han har en värdefull egenskap:
ett enormt självförtroende att han
kan kommunicera med de omkring sig.
James Graham är knuten till Montgomerys högkvarter.
Han ser honom kämpa för att råda bota på krämporna
som plågar hans män.
”Montgomery är ute varje dag.
Han besöker ihärdigt alla enheter och
presenterar sig för soldaterna.
Aldrig tidigare har en befälhavare gjort det.”
Montgomerys budskap till trupperna är enkelt men fast:
”Försvaret av Egypten sker här vid Alamein.
Här står vi, här kämpar vi.
Vi kommer inte att dra oss tillbaka.”
Under honom ska
de inte vika en tum för Rommel.
James Graham bekräftar det.
”Det räckte för att vinna deras lojalitet.
Alla gillar att vara på vinnarnas sida.”
Montgomery är strategiskt raka motsatsen till Rommel.
Den brittiske strategen gillar å sin sida
att förbereda sina planer noggrant.
När Rommel i slutet av augusti går till offensiv,
väntar Montgomery på honom.
30 AUGUSTI 1942
FLY ROMMEL! FLY!
Istället för att satsa på en osannolik avgörande strid beslutar sig
Montgomery för att nöta ut motståndaren.
Han har trots allt en klar materiell överlägsenhet.
”Min plan är att hålla tillbaka fiendens tanks medan
vi metodiskt förgör hans försvarssystem.
Fienden skärs av från sina förnödenheter.”
Montgomerys mål är Rommels svaga punkt:
hans konvojer med bränsle.
Werner Mork kör en lastbil för Afrikakåren.
Han drabbas av en flygattack som märker honom
för resten av livet.
”Attacken gick på ett ögonblick.
Jag är rätt körd.”
”Ända sedan dess är jag överväldigad av en ogripbar panik.
Kriget är med mig nu i all sin grymhet,
i all sin fasa.”
Montgomerys utnötningsstrategi har betalat sig.
Efter en månads strider har Afrikakåren bara
bara bränsle för några dagar.
Den 27 oktober 1942
är det till sist ridå för ökenräven.
Brittisk underrättelsetjänst fångar upp
ett meddelande om två italienska tankfartyg
som ska anlöpa Tobruks hamn.
När fartygen ska ankra
sänks de av bombplan från Royal Air Force.
Rommel har inte längre råd att agera
på grund av bränslebrist.
4 NOVEMBER 1942
Rommel har lidit ett fruktansvärt nederlag i El Alamein.
Han vet att det
ruinerar Führerns ambitioner i Afrika.
Det är en bruten man som skriver till sin fru.
”Endast Gud vet om jag kommer att överleva detta nederlag.
Om jag inte kommer tillbaka,
vill jag från djupet av mitt hjärta
tacka dig och vår son för all kärlek och
lycka ni har gett mig."
SEGER
LONDON
Segern i El Alamein markerar en vändpunkt
i andra världskriget.
Rommels armé har besegrats.
Den brittiske premiärministern döljer inte sin glädje.
Det här är inte slutet.
Det är inte ens början på slutet.
Men det är, kanske, slutet på början.
Churchill frossar i framgången.
Han vet att Tredje rikets dagar i Afrika är räknade.
Trupper från USA har just gått i land i Nordafrika.
På stränderna i Marocko och Algeriet,
två franska kolonier.
MAROCKO ALGERIET
Trots motstånd från staben
ger Roosevelt efter för Churchill.
USA:s president vill vinna mellanårsvalet.
Han har lovat folket en lätt seger i Afrika.
Ökenkrigets epilog, Operation Torch,
planerades ursprungligen genomföras på sex veckor,
men pågår faktiskt i sex långa månader.
Brittiska och amerikanska styrkor och Montgomerys armé
har planerat att mötas i Tunisien,
en idealisk språngbräda till Europa.
Ett projekt Hitler vill förhindra med alla medel.
Führern hade tvekat att stödja Afrikakåren.
Han skickar nu tunga förstärkningar till Tunisien,
och överför till och med några av Luftwaffes bombplan från
ryska fronten.
Stridernas våldsamhet dämpar amerikanernas entusiasm,
särskilt efter första
drabbningen med Wehrmacht i februari 1943 i Kasserine.
Det var en katastrof.
Men det fruktansvärda elddopet har härdat dem.
Nu kan de stridshärdade amerikanerna
gå samman med Montgomerys armé.
BIZERTE TUNIS
Med överväldigande överlägsenhet inleder
britterna och amerikanerna sin sista offensiv
i centrala Tunisien.
Britterna går in i Tunis
medan amerikanerna går in i Bizerte.
13 MAJ 1943
Axelmakternas trupper inträngda i sin sista
tillflyktsort ger upp villkorslöst.
De allierade tar 275 000 fångar,
långt fler än de 90 000 män som togs vid Stalingrads fall.
Dessa tusentals soldater kan nu inte slå tillbaka
de allierades landstigning i Normandie.
Och så slutar ökenkriget.
Det är en seger som driver ut tyskarna ur Afrika.
Nu kan de allierade gör sig redo för
den stora konfrontationen i Västeuropa.
Tillsammans med Montgomery har de tämjt modern krigföring.
Läxan har slagit rot
hos ledarna såväl som deras män,
till priset av outsägligt lidande.
Folket firar sina befriare,
men allt jubel är tvetydigt.
Den allierade segern må ha befriat Afrika från nazismens pest,
men trots alla löften
har den inte brutit kolonialismens bojor.
Ökenkriget kommer att leda till Tredje rikets nederlag.
Det kommer också att förebåda en ny era:
den om koloniserade nationers befrielse.
Text: TVIbe Översättare: Anders ”Dolf” Ericsson