Downloaded from YTS.MX
November 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dukket en flåte med 200 britiske og amerikanske skip opp
på kysten av Nord-Afrika.
Operasjon Torch var i ferd med å starte.
Rett foran de lokale,
strømmer 100,000 menn inn på stranden
i Morocco og Algerie.
Det er på denne scenen, i Nord-Afrika,
mellom 1940 og 1943
at et kjent kapittel ble skrevet under andre verdenskrig:
Ørkenkrigen.
Hvorfor har stormaktene kommet for å krige
under utfordrende ørkenforhold i Nord-Afrika,
så langt fra episenteret av andre verdenskrig?
Og hvordan, der i den varme ørkenen
kan de allierte klare å påføre et av de første store tilbakeslagene
på styrkene til Det tredje riket?
Ørkenkrigen, krigen ingen ønsket,
skulle snu andre verdenskrig.
Det hele begynner med sjansespill av en liten diktator
som drømmer om storhet:
Benito Mussolini.
Han erklærer at,
"Italia er den sanne fangen i Middelhavet
Il Duce vil restaurere Det romerske imperiets storhet.
Han drømmer om å kontrollere Middelhavet
og ekspandere riket sitt inn i Afrika.
DET FRANSKE IMPERIET
Mussolini kveles i et Afrika
dominert av de gamle imperiemaktene,
Frankrike og Storbritannia.
Beskjedenheten til hans eget imperiet er et sårt punkt.
I øst, kontrollerer det bare Somalia,
Etiopia og Eritrea.
I nord var Libya erobret med jern og blod.
Italia seiret i 1912
gjennom massakre og misbruk.
Sommeren 1940,
setter andre verdenskrig Europa i flammer.
Etter å ha tatt en del av Europa,
overkjører Det tredje rikets tropper Frankrike på få uker.
England, er under angrep,
i frykt for å falle for nazisttrusselen.
Tyskere og Italienere, forent under akse-banneret,
er i en sterk posisjon.
Det er en mulighet Il Duce ikke har tenkt å la gå fra seg.
Han vil se de gamle kolonimaktene
som dominerer Afrika bli drevet ut.
Italias tid har kommet.
Fra Libya, beordrer han troppene sine til å gå inn i Egypt,
et kongerike kontrollert av Storbritannia.
En styrke på 80,000 mann avanserer omlag 100 km
inn i egyptisk territorier.
KAIRO
De italienske generalene er nølende.
I deres øyne, er hæren deres dårlig utrustet
og ikke klar for dette vågestykket.
Winston Churchill vil ikke gi slipp på Egypt.
Til noen pris.
Helt siden Frankrike overga seg,
har det tredje riket forlenget sitt grep på Europa.
For den britiske statsministeren,
vil et nytt nederlag være uakseptabelt.
Spesielt siden Luftwaffe
hvileløst hamrer løs på England.
Churchill vet at Storbritannias redning mer enn noengang hviler
på imperiets ressurser.
Suez-kanalen tilhører Egypt.
Dette er en vital åre for London,
for å transportere råvarer.
Dette er en veldig alvorlig situasjon for Churchill.
Så den gamle bulldogen ringer alarmen
og mobiliserer hele imperiets ressurser.
Tusenvis av australske, new zealandske og sør-afrikanske soldater
strømmer til Kairo for å slutte seg til britene.
Disse mennene forlot familien og jobbene sine
for å kjempe i ørkenen.
9. DESEMBER 1940
I desember angriper britene.
Til deres store overraskelse,
er det som en søndagstur.
Italienerne er uorganiserte,
og har trukket seg tilbake 800 km tilbake til Libya.
Britene tar til og med Tobruk, en viktig strategisk havn.
Kongens generaler vet at i denne ørkenen
er den som kontrollerer denne havnen herre.
Bare på et par uker,
Har Det britiske imperiets tropper vunnet en direkte seier.
I begynnelsen av 1941, okkuperer de Øst-Libya.
Og den muslimske befolkningen feirer sine frigjørere.
De har ikke glemt de 100,000 døde
av den italienske erobringen.
Araberne og britene har til og med kommet til enighet.
Tusenvis av libyere slutter seg til de britiske soldatene.
Churchill lover dem uavhengighet
når seieren er oppnådd.
Det er en god måte å undergrave innflytelsen fra Roma.
Il Duce higer etter triumf,
men oppnår ikke annet enn et vanærende nederlag.
Han etterlater 400 stridsvogner og 130,000 fanger
på slagmarken.
Mussolini ville påtvinge/i> sine lover i Afrika.
Nå må han rope om hjelp.
TYSKLAND
I begynnelsen av 1941,
ser Hitler mot Øst.
Sammen med sine generaler,
vier han seg selv til sitt store prosjekt,
Operasjon Barbarossa,
erobringen av Sovjetunionen.
I hans øyne, vil seieren hans bli beseglet
på de Russiske steppene.
19 JANUAR 1941
En fortvilt Mussolini vet at timingen er dårlig.
Men han trenger sin alliertes hjelp
hvis han ikke skal miste Libya.
En slik ydmykelse vil ødelegge ryktet hans.
På det strategiske nivået ser Hitler på Nord-Afrika
som en underordnet scene i operasjonen.
Men han frykter at en svekket Mussolini vil miste grepet om makten.
Nederlaget til Il Duce vil true sikkerheten
på den sørlige flanken av hans europeiske festning.
Han samtykker til å hjelpe sin allierte, men på hans premisser.
Ingen tysk intervensjon må under noen omstendigheter,
forstyrre operasjonen i Øst,
som skal settes ut i live om få måneder.
Føreren sender kun en liten ekspedisjonsstyrke
til redningen av Mussolini.
Afrika korpset har bare 45 000 mann
og 174 stridsvogner.
12. FEBRUAR 1941
Den lander i Tripoli, hovedstaden i den italienske kolonien.
Dens begrensede oppdrag,
for å hjelpe italienerne å gjenerobre Øst-Libya,
og beskytte det fra et britisk angrep.
Men en viktig brikke var å ha general Rommel
til å lede troppene.
Med sine 49 år er Rummel en ung general,
men han er Førerens favoritt.
Han ankommerTripoli, i høy ære
fra det franske felttoget.
Offisielt er Rommel under italiensk kommando,
men han er ambisiøs,
og han har ingen intensjoner om å spille en støttende rolle.
Rommel drømmer om ære i Afrika,
selv om det kan bety å ikke adlyde ordre fra sine overordnede.
Afrika-korpset har bare vært på afrikansk jord i
et par uker.
Men Rommel er allerede utålmodig.
Den 24. mars 1941,
uten advarsel til hverken Roma eller Berlin,
setter han i gan et angrep østover.
Intensjonene hans er klare.
"Mitt første mål," uttaler han,
"er å gjenerobre Øst-Libya.
Mitt andre mål er Nord-Egypt, og Suez-kanalen!"/i>
Det er en storslagen plan.
Fra Faraoenes land,
kan han gå mot Baku i Kaukasus
og få viktige oljeressurser i sine hender.
Deretter kan han møte Wehrmacht troppene
og angripe Russland.
SOVJETUNIONEN
Det er ren stormannsgalskap,
og langt fra noe lederne forventer av ham.
Men troppene hans er med på det,
fordi Afrika-korpset består delvis av frivillige,
som er dypt overbevist av Det tredje riket.
Nord-Afrika byr på en ideell setting for Rommel
for å prøve på dette.
På disse store viddene,
kan panservognene hans komme opp i full hastighet.
Taktikken hans er å gå rett på,
uten å tenke på flankene sine eller hva som skjer bakover.
Han stoler på overraskelsesmomentet
og sin egen intuisjon,
det er hva som har gitt han Førerens beundring.
Rommels plutselige offensiv kommer som et sjokk på britene.
Tyskerne er ikke det samme som italienerne i det hele tatt.
I møtet med en så formidabel motstander,
begynner en bekymringsfull svakhet i den britiske hæren å vise seg.
Hæren er ikke godt nok trent og utstyret deres er utdatert.
Som den britiske legen James Graham observerer,
er Afrika-korpset et stinkende kaos.
"Det var blitz-krig.
Vi ble slukt.
Hele området ble markert av rykende rester,
kropper spredt overalt.
Noen i live, andre ikke.
Den viktigste oppgaven vår var å lindre lidelsene.
Det var lite rom for følsomhet.
Begravelser ble utført nær der de falt
av mannens kamerater, med fiendens tillatelse."
Rommel legger merke til den britiske rettretten,
og bestemmer seg for å rykke frem mot Egypt
og går dypere inn i ørkenen.
Han er fult klart over at han nå bryter ordre.
Han tilstår til sin kone, Lucie:
"Min kjære Lucie,
vi angriper med bemerkelsesverdig suksess.
Jeg har tatt risikoen ved å rykke fremover,
på tross av tidligere ordre og instruksjoner,
for å gripe en stor mulighet.
Rommels mål er Tobruk.
Hans beskjedne mål er å ta det på få dager.
Han ser på det som en formalitet.
For å unngå katastrofe,
trekker britene seg tilbake til den egyptiske grensen.
De forlater territoriet de har tatt i Libya
med unntak av Tobruk.
Tobruk forsvares av 25,000 av imperiets soldater.
Hvor forsterkningene kommer sjøveien.
Britene vil aldri overlate denne dypvannshavnen til Rommel.
Hvis det skulle falle i hans hender,
vil han bruke ressursene til sine tropper,
som gjør det mulig å avansere i Egypt.
Ved frontlinjen er livet hardt spesielt når du er under beleiring.
Menn som søker ly fra bombingen i loppeinfiserte hull.
"Som rotter," som den tyske radio propagandaen
alltid sier.
Så de refererer trassig til seg selv som rottene ved Tobruk.
De blir raidet daglig.
Tobruk holder fortsatt ut.
Rommel sliter.
Han bruker dagene på å besøke enhetene sine som er spredt rundt Tobruk
og på den egyptiske grensen.
Til forskjell fra Wehrmacht offiserene,
forakter han statsoppgaver.
Han vil se slagene ved frontlinjene.
Og fortsetter utrettelig å beordre sine men å bryte igjennom,
uansett kostnad.
Den tyske løytnanten Robert Witzke kjemper ved frontlinjen.
Han skriver til sin kone,
"Kjære Inge, det er angrep hver dag.
Vi kan bare spørre oss selv, hver dag hvem som er i live
av kameratene våre.
Mange er døde, men enda flere såret.
Inge, fortsett å tenk på meg."
Etter 15-dager med beleiring,
har Rommel brukt en astronomisk mengde ammunisjon
og de er i ferd med å gå tom for drivstoff.
Det betyr ingenting,
bataljonen med maskingevær, han erklærer
"Om åtte dager fra nå vil vi være i Kairo. Si i fra til de andre."
Rommel driver en overambisiøs krig
uten å bry seg om et avgjørende element:
drivstoff og ressurser.
Det å levere de 53,000 tonnene av månedlige ressurser
som hans hvileløse angrep krever er en vanskelig oppgave,
fordi Aksemaktenes forsyningslinjer er lange og farlige.
I Middelhavet sporer britene opp
italienske lasteskip som prøver å nå Tripoli,
den eneste havnen kontrollert av Afrika-korpset.
Allikevel kommer 80 prosent av fornyingene fortsatt igjennom.
Drivstoff, vann, mat og ammunisjon.
Hver dag når forsyningene er lastet av
må de komme fram til fronten.
Det er en stor utfordring.
Reisen tar 14 dager de 120 mil fra Tripoli
til fronten.
Det er en prøvelse for mennene.
Ironisk nok konsumerer lastebilene halvparten av drivstoffet de har med.
Rommel er utålmodig over alle de logistiske utfordringene.
Han sliter ut troppene sine og klarer ikke ta Tobruk.
Holdningen hans koster liv
av 53 offiserer og 1200 menn.
Afrika-korpset er veldig svekket,
men holder stand.
De er langt fra basen,
og vanskelig å fylle drivstoff.
De er ekstremt utsatt.
Et motangrep fra fienden kan ødelegge det.
Khamsin,
den brennende vinden som kan blåse i dager om gangen,
varsler den kommende heten.
Fra mai til oktober, er det umulig å kjempe
mellom 12:00 og 16:00.
På dagtid er heten overveldende.
Om natten er kulden isende.
Løytnant Witzke overlevde helvete ved Tobruk,
og nå står han ovenfor nye prøvelser.
I juni 1941, betror han seg til sin kone,
"Varme er ikke ordet.
De siste ti dagene,
har vi hatt fra 58 til 60 grader i solen.
Jeg har allerede mistet 9 kilo.
Hvis de ikke slipper oss ut herfra,
vil vi bli gale."
"Det største problemet var vann," klager en annen soldat.
"Drikke, alltid drikke.
Det var hele vår eksistens i ørkenen.
Soldatene ble også konfrontert ørkenens svøp:
fluene.
Kort tid etter soloppgang, kommer de i horder,
tiltrukket av menneskelig svette,
den eneste tilgjengelige fuktigheten i dette tørre området.
Det er ikke mulig å komme unna dem.
Rommels menn fant ingen trøst i mat.
Det var utilstrekkelig både i kvantitet og kvalitet.
De prøver å forbedre kvaliteten på måltidene
ved å kjøpe av Beduinene.
Denne handelen kan forbedre Robert Witzkes daglige liv,
men først og fremst, bekrefter det hans avskyelige rasisme.
"Disse hundene er så slue, at de krever en formue for ett egg
Vi regner med de er spioner."
"Hvis du ser på disse møkkete jævlene,
så er det bare en ting, bort med dette pakket."
Midt på sommeren i den libyske ørken,
immobiliserer den knusende heten hærene.
Mens mennene i Afrika korpset lider under mangelen på forsyninger,
har de britiske enhetene på den egyptiske grensen,
sine problemer med depresjon som torturerer mennene.
De har levd i isolasjon i ørkenen i åtte måneder
og har ingen måte å distrahere seg selv på.
Overveldet av kjedsomhet, skriver en soldat i dagboken sin:
"Hver dag er det samme gamle.
Ørkenen er overalt.
Den tapper ånden din.
Det er ingenting å se på, ingenting å høre på.
Det eneste som holder oss gående
er tanken på hjemme."
HØSTEN 1941
Churchill er irritert.
Alt tyder på at hans utslitte tropper
ikke er i stand til å slå Rommel.
Så statsministeren bestemmer seg for å sende forsterkninger
som de har spurt etter i månedsvis
over hele imperiet.
Fra nå av er Nord-Afrika hovedscenen for krigen.
Indere, afrikanere, maltesere,
jøder fra Palestina, mauritaniere.
På høsten i 1941 kommer mer enn 150,000 menn
for å forsterke de britiske linjene.
De får selskap av de frie franskmennene.
Som respons på General De Gaulles kall
vil de fortsette å kjempe for å restaurere Frankrikes ære.
Ved å engasjere sine massive styrker,
tvinger Churchills styrker Hitler å høyne oddsen.
DESEMBER 1941
Over 3200 km fra den brennende sanden i Afrika,
går den store offensiven mot Sovjetunionen
inn en avgjørende fase.
I temperaturer rundt minus 5 grader
prøver Wehrmacht å innta Moskva.
I det samme øyeblikket når Øst opptar all hans oppmerksomhet,
bestemmer Hitler seg for å sende forsterkninger til sin protesje.
Han har ikke råd til å miste Nord-Afrika.
Ved å gi makten til en ukontrollerbar general,
har Føreren snudd ørkenen om til en felle,
fordi Rommel ikke har gitt opp sine fantasier.
Tvert imot.
I januar 1942, kommer endelig Hitlers lovede forsterkninger.
Det er akkurat nok til å løse hans logistiske problemer,
men nok til å la han drømme om et nytt angrep på Kairo.
Igjen, til alles overraskelse,
opptar Rommel sin gale kamp.
Overbegeistret skriver han til sin kone Lucie,
"Kjære Lucie, jeg har flere planer
som jeg jeg ikke tør å snakke om med mine offiserer for øyeblikket
ellers vil de tro jeg har blitt gal.
Du kjenner meg, det er i de små timene
at mine beste planer kommer til meg."
Det er ingen garanti for at britene klarer å stoppe det.
Deres nye general, Claude Auchinleck,
er klart overlegen i både menn og utstyr.
Men Churchill vedder på feil hest.
Auchinleck vet ikke hvordan han omgir seg
med de rette folkene.
Han har tjenestegjort lenge i India,
og har valgt dårlige underordnede.
I månedsvis har han sendt hundrevis av stridsvogner til slakterhuset
ved å gå til frontangrep
de gamle kavaleriangrepene verdig.
I mai 1942,
prøver Rommel på en enestående og risikabel manøver
for å utspille fienden.
Han bestemmer seg for å forsere forsvarslinjen som beskytter Tobruk
for å fange dem bakfra og knuse dem.
Men i et avsidesliggende område,
kommer han over et uventet hinder,
Bir Hakeim.
Det er en posisjon som de frie franskmennene under general Koenig
holder fast ved.
Bare en håndfull av dem: 3,700 menn.
På tross av et massivt angrep av panservogner og stukaer,
klarte de, med heroisk motstand,
å blokkere Afrika-korpset i 15 dager.
Britene er takknemlige, og priser motstanden.
Takket være de dyrebare timene De Gaulles menn vant dem,
har Auchinlecks åttende hær, midt i kampen,
unngått å bli omringet.
De trekker troppene sine tilbake bak den egyptiske grensen,
men for andre gang,
forlater de Øst-Libya til fienden.
Her er Tobruk.
Rommel har oppnådd sitt hovedmål:
å ta havnen i Tobruk.
21 JUNI 1941
Robert Witzke spiller en ledende rolle i denne seieren.
"Vår bataljon," jubler han,
"Har igjen den ærbare oppgaven og ta ledelsen.
Jesus Kristus, Tobruk er vårt!
Det er fortsatt vanskelig å tro."
To dager etter sin triumf,
blir Robert Witzke alvorlig skadet.
Han blir evakuert til Tyskland.
Marshall Rommel inspiserer posisjonene i byens havn.
Det er fortsatt mørke skyer av røyk over Tobruk.
Marshall Rommel...
Tyske krigsreportere følger hvert steg Rommel tar
under den siste fasen av slaget.
Bildene gir hans seier global innvirkning.
HVORFOR TOBRUK FALT: I UNDERTALL 3 TIL 1
Myten om Ørkenreven har begynt.
TOBRUKS FALL: 25,000 FANGER
Og mens kameraene fokuserer på Rommel,
passer de på å ikke filme vendettaen til de italienske settlerne.
Det arabiske folket valgte britene.
Nå må de betale.
Plyndring og mord eskalerer.
En italiener jubler:
"Like etter at engelskmennene flyktet fikk araberne vi fant
en kule i hodet eller en granat i magen.
Soldatene våre er her nå, og fullfører jobben."
Det er også vold mot Libyas 30,000 jøder,
enten de støttet britene eller ikke.
Fascistiske raselover har tidligere vært tatt i bruk
mildt av disse italienske settlerne,
men militære tilbakeslag provoserer frem radikalisering
av det fascistiske regimet.
Il Duce bestemmer å internere alle jødene i regionen.
Hele familier blir arrestert,
lastet inn i lastebiler og dumpet i konsentrasjonsleirer
som er satt opp i kanten av ørkenen.
Den verste av disse konsentrasjonsleirene er i Giado,
240 km sør for Tripoli.
Rundt 3000 fanger vil bli holdt her,
en fjerdedel av dem vil dø av underernæring og dårlig behandling.
22. JUNI 1942
Katastrofen i Tobruk lamslår Churchill
når han møter Franklin Roosevelt i Det hvite hus.
"Dette er en av de høyeste slagene jeg kan huske under krigen.
Nederlag er en ting, vanære er noe annet."
Det blir åpent stilt spørsmål ved Churchills styremåte.
Britene stoler ikke på statsministeren sin
til å lede lenger.
Som Mussolini gjorde med Hitler,
Må Churchill nå vinne støtte fra sin allierte.
Hans politiske overlevelse er innsatsen.
I møte etter møte, trakasserer han Roosevelt
til å hjelpe han å utrydde Afrika-korpset.
Planen hans er å lande i Nord-Afrika.
Som Hitler, har ikke de amerikanske generalene noe ønske
å gripe inn i denne regionen.
De er ved den tro at å slå Tyskland,
må du slå til i deres hjerte, i Europa.
Så de planlegger en landgang på den franske kysten
som kan skje på et års tid.
For å overbevise sin vert,
insisterer Churchill at det vil gjøre stor skade å vente et år,
med den offentlige meningen i USA er utålmodig
og sulten på seiere.
Det er et argument som ikke lar den amerikanske presidenten være likegyldig,
og det er snart valg.
Ørkenreven ignorerer denne planleggingen.
I slutten av juni 1942,
bestemmer han seg for å gå inn i Egypt,
med Hitlers velsignelse denne gangen.
Føreren vurderer nå erobring av Egypt
som en historisk mulighet til å nedkjempe Det britiske imperiet.
El Alamein er en liten togstasjon på kysten av Egypt.
Ingen kunne gjette at dette glemte stedet snart vil bli historisk.
TELEGRAF KONTOR
Enda er det her britene vil forandre kursen på krigen.
Claude Auchinleck har valgt dette stedet
for å ikke bli omringet igjen av Ørkenreven.
Den har ufremkommelige hindringer på hver side.
Havet i nord,
et øde område av myk sand i sør.
I juli 1942, setter Rommel i gang det han håper vil bli
et avgjørende slag ved El Alamein.
Så fort tyskerne har satt i gang offensiven ved El Alamein,
går det veldig galt for de britiske soldatene.
I løpet av det siste året, har de lidd nederlag etter nederlag,
til tross for deres overlegne antall.
Deres lederes udugelige strategier/i> og deres frykt for Rommel
har undergravet deres løsninger.
På sitt felt sykehus,
ser Dr. James Graham en strøm av soldater,
alle sårede og ute av stand til å fortsette å sloss.
Han oppdater at noen av dem heller vil lemleste seg selv
enn å dra tilbake til frontlinjen.
"Triksene de bruker var å ødelegge patroner
og svelge eksplosiver,
som var gift for leveren.
Etter et par uker på sykehus,
er det en sjanse for at du får en ikke kampjobb."
På sommeren i 1942, ser Auchinleck sine menn
overgi seg til fienden i hopetall til fienden.
Slikt nederlag er uakseptabelt.
Han påberoper gjeninnføringen av dødsstraff for desertører.
Auchinleck klarer å begrense aksemaktens offensiv
men faller i vanære.
Han ble holdt ansvarlig for kollapsen av sine troppers moral.
Oppslukt av angst,
haster Winston Churchill til Kairo tidlig i August.
Han avsetter raskt Claude Auchinleck.
For å erstatte han,
velger han General Bernard Montgomery.
Churchill finner han stolt,
men han velger Montgomery fordi han har en dyrebar kvalitet:
han har en enorm selvtillit som han klarer å kommunisere
til de rundt seg.
James Graham er tilknyttet Montgomery's hovedkvarter.
Han ser han forfaller på grunn av hans plager
som hjemsøker mennene hans.
"Montgomery er ute hver dag.
Han går iherdig rundt til alle enhetene
for å introdusere seg for soldatene.
Aldri før har en kommandant gjort det."
Montgomery's beskjed til troppene er enkel men bestemt,
"forsvaret av Egypt ligger her ved Alamein.
Her vil vi stå og kjempe.
Det vil ikke bli flere retretter."
Under han, vil det ikke bli gitt noe land til Rommel.
James Graham bekrefter det.
"Det var nok til å fortjene deres lojalitet.
Alle liker å være på den seirende siden."
Strategisk er, Montgomery motsatt av.
Den britiske strategien, fra hans side,
liker å legge detaljerte planer.
I slutten av august når Rommel går til offensiv,
venter Montgomery på han.
LØP ROMMEL! LØP
Istedet for å gamble på et usannsynlig defensivt slag,
bestemmer Montgomery seg for å slite ut fienden.
Han har, et klart materielt overtak.
"Min plan er å tøyle fiendens stridsvogner
mens vi utfører metodisk ødeleggelse
av hans forsvarssystem.
Fienden vil bli avkuttet fra sine forsyninger."
Montgomery's mål er Rommels svake punkt:
hans drivstofftransport.
Werner Mork kjører forsyningsbil for Afrika-korpset.
Han opplever enda et flyangrep
som vil merke han for resten av livet.
"Angrepet varte bare et par øyeblikk. Jeg er ganske ødelagt."
"Helst siden, har jeg vært overveldet av en overveldende følelse av panikk.
Det er med meg nå krigen i all sin avskyelighet,
og all dens skrekk."
Montgomerys slit og riv strategi har lønnet seg.
Etter en måned med kamper,
har Afrika-korpset bare et par dager igjen med drivstoff.
27.oktober, 1942,
er Ørkenreven endelig slutt.
Britisk etterretning oppfanger en tysk melding
som indikerer ankomsten av to italienske tankskip
på havnen i Tobruk.
Når de forbereder å sette anker,
blir skipene sunket av Royal Air Force bombefly.
På grunn av mangel på drivstoff,
kan ikke lenger Rommel fortsette.
Rommel har lidd et forferdelig nederlag ved El Alamein.
Han vet at dette vil ruinere Førerens ambisjoner i Afrika.
En knust mann skriver til sin kone.
"Bare Gud vet om jeg vil overleve dette nederlaget.
Hvis jeg aldri returnerer,
Vil jeg fra bunnen av mitt hjerte, takke deg og sønnen vår
for all kjærlighet og lykke dere har gitt meg."
SEIER
Seieren ved El Alamein markerer et vendepunkt
i andre verdenskrig.
Rommels hær har blitt beseiret.
Den britiske statsministeren skjuler ikke sin glede.
Dette er ikke slutten.
Det er ikke en gang begynnelsen på slutten.
Men dette er kanskje slutten på begynnelsen.
Churchill hoverer.
Han vet at Rikets dager i Afrika nå er over.
De amerikanske troppene har bare akkurat gått i land i Nord-Afrika.
På strendene i Morocco og Algerie,
to franske kolonier.
ALGERIE
til tross for opposisjon fra hans stab,
gir Roosevelt etter for Churchill.
Den amerikanske presidenten vil vinne det kommende valget.
Han har lovet folket en enkel seier
på det afrikanske kontinentet.
Opprinnelig planlagt å vare seks uker,
Operasjon Torch, epilogen av Ørken-krigen,
vil vare i seks lange måneder.
ALGERIE TUNISIA
De britiske og amerikanske styrkene og Montgomerys hær
har planlagt å møtes i Tunisia.
Det er et ideelt springbrett for å gå inn i Europa.
Et prosjekt Hitler vil avverge med alle midler.
Føreren nøler med å støtte Afrika-korpset.
Han sender store forsterkninger til Tunisia,
og overfører i tillegg noen av Luftwaffes bombefly
fra den russiske fronten.
De kraftige kampene roer den amerikanske entusiasmen,
spesielt siden deres første møte med Wehrmacht
i februar 1943 i Kasserine.
Det var en katastrofe.
Men den forferdelige dåpen har gjort dem sterkere.
Nå har de amerikanske styrkene blitt klare for krig
de kan nå slutte seg til Montgomerys britiske hær.
BIZERTE TUNISIA
Nå ved overveldende overlegenhet,
britene og amerikanerne setter i gang sin siste offensiv i det sentrale Tunisia.
Britene går inn i Tunisia,
mens amerikanerne går inn i Bizerte.
Aksetroppene, blir klemt inn i deres siste tilfluktssted,
overgir seg betingelsesløst.
De allierte tar 275,000 fanger,
langt flere enn de 90,000 mennene tatt av fallet ved Stalingrad.
Disse tusenvis av soldater vil ikke kunne motstå de allierte
ved landgangen i Normandie.
Og sånn ender Ørkenkrigen.
Det er en seier som driver tyskerne ut av Afrika.
Nå er de allierte klare for å møte
den store konfrontasjonen i Vest-Europa.
Sammen med Montgomery, har de temmet moderne krigføring.
Leksjonen har blitt lært,
av lederne så vel som deres menn,
på bekostning av ulidelig lidelse.
Folket hyller sine frigjørere,
men all jubelen er tvetydig.
De alliertes seier har fjernet den nazistiske pesten i Afrika,
men på tross av alle løftene,
har det ikke brutt kolonialismens lenker.
Ørkenkrigen vil lede til nederlag for Det tredje riket.
Det vil også innebære en ny æra:
til liberaliseringen av koloniserte nasjoner.
Tekst: Farina Fijar