Downloaded from YTS.MX
Marraskuu 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
200 brittiläisen ja amerikkalaisen aluksen armada ilmestyy -
Pohjois-Afrikan rannikolle.
Operaatio Soihtu on alkamassa.
Aivan paikallisten silmien edessä,
100 000 miestä tulvii -
Marokon ja Algerian rannoille.
Juuri tällä ainutlaatuisella näyttämöllä, Pohjois-Afrikassa,
vuosina 1940-1943 -
kirjoitettiin toisen maailmansodan kuuluisa luku:
aavikkosota.
Miksi suurvallat tulivat taistelemaan -
haastavissa Pohjois-Afrikan aavikko-olosuhteissa,
niin kaukana maailmansodan keskipisteestä?
Ja miten siellä aavikon kuumuudessa -
liittoutuneet onnistuvat aiheuttamaan yhden ensimmäisistä suurista takaiskuista
Saksan valtakunnan joukoille?
Aavikkosodan, sodan, jota kukaan ei halunnut,
oli määrä kääntää maailmansota päälaelleen.
Kaikki alkaa suuresta uhkapelistä pieneltä diktaattorilta,
joka haaveilee suuruudesta:
Benito Mussolini.
Hän julistaa:
"Italia on todellisuudessa Välimeren vanki."
Il Duce haluaa palauttaa Rooman valtakunnan loiston.
Hän haaveilee Välimeren hallinnasta -
ja valtakuntansa laajentamisesta Afrikkaan.
RANSKAN VALTAKUNTA
Mussolini tukehtuu Afrikassa,
jota hallitsevat vanhat imperialistiset suurvallat -
Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta.
Hänen oman valtakuntansa vaatimattomuus on hyvin arka aihe.
Idässä se hallitsee vain Somaliaa,
Etiopiaa ja Eritreaa.
Pohjoisessa Libya valloitettiin raudalla ja verellä.
Italian voitto saavutettiin vuonna 1912 -
useiden verilöylyjen avulla.
Kesällä 1940 -
toinen maailmansota sytyttää Euroopan tuleen.
Kun osa Euroopasta on vallattu,
Kolmannen valtakunnan joukot valtaavat Ranskan muutamassa viikossa.
Piiritetty Englanti -
pelkää myös alistuvansa natsien uhan edessä.
Saksalaiset ja italialaiset yhdistyneinä akselivalloiksi -
ovat vahvassa asemassa.
Se on mahdollisuus, jota Il Duce ei aio jättää käyttämättä.
Hän haluaa, että Afrikkaa hallitsevat -
vanhat siirtomaavallat ajetaan pois.
Italian aika on koittanut.
SYYSKUU 1940
Libyasta hän käskee joukkonsa Egyptiin,
joka on Ison-Britannian hallussa.
80 000 miehen joukko etenee noin 100 kilometriä -
Egyptin alueelle.
KAIRO
Italialaiset kenraalit epäröivät.
Heidän mielestään heidän armeijansa on alivarustettu,
eikä se ole valmis tällaiseen seikkailuun.
LONTOO
Winston Churchill ei halua päästää irti Egyptistä.
Ei mistään hinnasta.
Siitä lähtien kun Ranska antautui -
Saksan valtakunta on laajentanut otettaan Euroopassa.
Britannian pääministeri -
ei voi hyväksyä toista tappiota.
Varsinkin kun Luftwaffe -
runnoo armottomasti Englantia.
Churchill tietää, että Britannian pelastus riippuu enemmän kuin koskaan -
sen imperiumin voimavaroista.
Suezin kanava kuuluu Egyptille.
Lontoolle se on elintärkeä valtimo -
raaka-aineiden kuljetukseen.
Churchillille kyse on hyvin vakavasta tilanteesta.
Joten vanha bulldoggi antaa hälytyksen -
ja mobilisoi kaikki kansainyhteisön voimavarat.
Tuhannet Australian, Uuden-Seelannin ja Etelä-Afrikan sotilaat -
saapuvat Kairoon ja liittyvät brittien joukkoihin.
Nämä miehet jättivät perheensä ja työnsä -
tullakseen taistelemaan aavikon hiekalle.
9. JOULUKUUTA 1940
Joulukuussa britit hyökkäävät.
Heidän suureksi yllätyksekseen -
se oli helppo tehtävä.
Italialaiset ovat järjestäytymättömiä -
ja ovat vetäytyneet 800 kilometriä takaisin Libyaan.
Britit valtaavat jopa Tobrukin, strategisesti tärkeän sataman.
Hänen Majesteettinsa kenraalit tietävät, että näillä aavikoilla -
satamien hallitsija on herra.
Muutamassa viikossa -
kansainyhteisön joukot ovat voittaneet selvän voiton.
Vuoden 1941 alussa he miehittävät Itä-Libyan.
Ja muslimiväestö juhlii vapauttajiaan.
Se ei ole unohtanut 100 000 kuolonuhria,
joita Italian valloitus aiheutti.
Arabit ja britit pääsivät jopa sopimukseen.
Tuhannet libyalaiset suostuvat taistelemaan Ison-Britannian puolesta.
Churchill lupaa heille itsenäisyyden,
kun voitto on saavutettu.
Se on hyvä tapa heikentää Rooman vaikutusvaltaa.
Il Duce kaipasi kunniaa,
mutta nyt hän niittää vain häpeällistä tappiota.
Hän jättää 400 tankkia ja 130 000 vankia -
taistelukentälle.
Mussolini halusi saattaa lakinsa voimaan Afrikassa.
Nyt hänen on pyydettävä apua.
SAKSA
Vuoden 1941 alkuun mennessä -
Hitler on kääntänyt katseensa itään.
Kenraaliensa kanssa -
hän omistautuu suurelle hankkeelleen,
Operaatio Barbarossalle,
Neuvostoliiton valloittamiselle.
Hänen mielestään hänen voittonsa sinetöityy -
Venäjän aroilla.
19. TAMMIKUUTA 1941
Taistelun hävinnyt Mussolini tietää, että hänen ajoituksensa ei ole hyvä.
Mutta hän tarvitsee liittolaisensa apua,
jos hän ei halua menettää Libyaa kokonaan.
Tällainen nöyryytys tuhoaisi hänen maineensa.
Strategisessa suunnitelmassa Hitler pitää Pohjois-Afrikkaa -
toissijaisena operaatioalueena.
Mutta hän pelkää, että heikentynyt Mussolini menettää otteensa vallasta.
Il Ducen kaatuminen uhkaisi -
hänen eurooppalaisen linnakkeensa eteläisen sivustan turvallisuutta.
Hän suostuu auttamaan liittolaistaan, mutta hänen ehdoillaan.
Saksan väliintulo ei saa missään olosuhteissa -
häiritä sen toimintaa idässä,
jonka odotetaan käynnistyvän muutaman kuukauden kuluttua.
Führer lähettää vain pienen retkikunnan -
Mussolinin pelastamiseksi.
Afrikakorpsilla on vain 45 000 miestä -
ja 174 panssarivaunua.
12. HELMIKUUTA 1941
Se laskeutuu Tripoliin, Italian siirtomaan pääkaupunkiin.
Sen tehtävä on rajallinen:
auttaa italialaisia Itä-Libyan takaisin valtaamisessa -
ja suojella sitä brittien hyökkäykseltä.
Todellinen käänteentekevä tekijä on kuitenkin se,
että kenraali Rommel johtaa joukkoja.
49-vuotiaana Rommel on nuori kenraaliksi,
mutta hän on Führerin suosikki.
Hän saapuu Tripoliin kunnian saattelemana -
Ranskan sotaretkestä.
Virallisesti Rommel on Italian komennossa,
mutta hän on kunnianhimoinen,
eikä hänellä ole aikomustakaan olla sivuroolissa.
Afrikassa Rommel haaveilee kunniasta,
vaikka se tarkoittaisi esimiehille niskoittelua.
Afrikkorpsilla on ollut Afrikan maaperällä -
vain muutaman viikon.
Mutta Rommel on jo kärsimätön.
24. maaliskuuta 1941,
varoittamatta Roomaa tai Berliiniä,
hän aloittaa yhtäkkiä hyökkäyksen itään.
Hänen aikeensa ovat selvät.
"Ensimmäinen tavoitteeni", hän sanoo,
"on Itä-Libyan takaisin valtaaminen.
Toinen tavoitteeni on Pohjois-Egypti ja Suezin kanava."
Se on suuri suunnitelma.
Faaraoiden maasta -
hän voi suunnata Bakuun Kaukasuksella -
ja saada käsiinsä arvokkaat öljyvarat.
Sitten hän voi tavata Wehrmachtin joukot -
ja iskeä Venäjää vastaan.
NEUVOSTOLIITTO
Se on puhdasta suuruudenhulluutta -
ja kaukana kaikesta, mitä hänen johtajansa odottavat häneltä.
Mutta hänen joukkonsa kannattavat sitä,
sillä Afrikakorps koostuu osittain vapaaehtoisista,
jotka ovat kaikki omistautuneita Saksan valtakunnalle.
Pohjois-Afrikka tarjoaa Rommelille ihanteelliset puitteet -
harjoitella kaikkea.
Näillä laajoilla alueilla -
panssarivaunut pääsevät täyteen vauhtiin.
Hänen tekniikkansa on työntyä suoraan eteenpäin,
huolehtimatta sivustoista tai selustasta.
Hän luottaa yllätysmomenttiin -
ja omaan intuitioonsa,
ja se on ansainnut hänelle Führerin ihailun.
Rommelin äkillinen hyökkäys on yllätys briteille.
Saksalaiset eivät ole sama asia kuin italialaiset.
Kun vastassa on niin mahtava vastustaja,
Britannian armeijan huolestuttavat heikkoudet alkavat tulla esiin.
Miehet ovat alikoulutettuja ja heidän varusteensa ovat ränsistyneet.
Kuten brittiläinen lääkäri James Graham huomioi,
Afrikakorps tekee tuhoa.
"Se oli räjähdysmäinen hyökkäys.
Meidät ahmittiin.
Koko aluetta merkitsivät savuavat jäänteet,
ruumiita siellä täällä.
Osa elossa, osa ei.
Päätehtävämme oli lievittää kärsimystä.
Tunteille ei ollut juurikaan tilaa.
Hautaaminen suoritetaan lähellä kohtalokasta paikkaa -
miehen toverien toimesta, vihollisen salliessa."
Huomaten, että britit perääntyvät,
Rommel päättää edetä kohti Egyptiä -
suunnaten syvemmälle aavikolle.
Hän on hyvin tietoinen siitä, että hän ei tottele käskyjä.
Vaimolleen Lucielle hän tunnustaa:
"Rakas Lucie,
hyökkäämme huomattavan menestyksekkäästi.
Olen ottanut riskin siirtyä eteenpäin,
kaikista aiemmista käskyistä ja ohjeista huolimatta,
tarttuakseni tähän suureen tilaisuuteen."
Rommelin tavoite on Tobruk.
Hänen vaatimaton tavoitteensa on kaataa se muutamassa päivässä.
Hän pitää sitä pelkkänä muodollisuutena.
Välttääkseen katastrofin -
britit vetäytyvät Egyptin rajalle.
He luopuvat kaikesta alueestaan Libyassa -
Tobrukia lukuun ottamatta.
HUHTIKUU 1941
Tobrukia puolustaa 25 000 kansainyhteisön sotilasta.
Heidän tarvikkeensa saapuvat meritse.
Britit eivät koskaan luovuta tätä syvänmeren satamaa Rommelille.
Jos se joutuisi hänen käsiinsä,
hän käyttäisi sitä omien joukkojensa varustamiseen,
mikä antaisi heille mahdollisuuden edetä Egyptiin.
Etulinjassa, elämä on vaikeaa piirityksen alla.
Miehet suojautuvat pommituksilta kirppujen saastuttamiin koloihin.
"Kuin rotat", kuten Saksan radiopropaganda -
aina sanoo.
Joten he uhmakkaasti kutsuvat itseen Tobrukin rotiksi.
Heidän kimppuunsa hyökätään päivittäin.
Toistaiseksi Tobruk pitää vielä pintansa.
Rommel kamppailee.
Hän viettää päivänsä käyden yksiköissään, jotka ovat hajallaan Tobrukin ympärillä -
ja Egyptin rajalla.
Toisin kuin Wehrmachtin upseerit,
hän halveksii valtiollisia velvollisuuksia.
Hän haluaa nähdä taistelut etulinjasta.
Ja käskee väsymättä miehiään murtautumaan läpi -
hinnalla millä hyvänsä.
Saksalainen luutnantti Robert Witzke taistelee etulinjassa.
Hän kirjoittaa vaimolleen:
"Rakas Inge, joka päivä tulee hyökkäyksiä.
Voimme vain kysyä itseltämme joka päivä,
kuka tovereistamme on yhä hengissä.
Moni on kuollut, mutta useampi on haavoittunut.
Inge, ajattele minua."
15 päivän piirityksen jälkeen -
Rommel on kuluttanut tähtitieteellisen määrän ammuksia -
ja polttoaine on loppumassa.
Ei sillä ole väliä,
hän julistaa konekivääripataljoonalle:
"Olemme Kairossa 8 päivän kuluttua. Levittäkää viestiä eteenpäin."
Rommel käy liian kunnianhimoista sotaa -
välittämättä yhdestä ratkaisevasta tekijästä:
polttoaineesta ja tarvikkeista.
Silti 53 000 tonnin toimitus kuukausittaisia tarvikkeita,
joita hänen armottomat hyökkäyksensä vaativat, on pelottava tehtävä,
koska Akselivaltojen huoltolinjat ovat pitkiä ja vaarallisia.
Välimerellä Britit jäljittävät -
italialaisia rahtilaivoja, jotka yrittävät päästä Tripoliin,
ainoaan satamaan Afrikakorpsin hallussa.
Kuitenkin 80 prosenttia tarvikkeista - pääsee yhä läpi.
Bensiiniä, vettä, ruokaa, ammuksia...
Joka päivä, kun ne on purettu,
tarvikkeiden on päästävä rintamalle.
Se on melkoinen haaste.
1200 kilometrin matka Tripolista rintamalle kestää 14 päivää.
rintamalle.
Se on todellinen koettelemus miehille.
Ironista kyllä, kuorma-autot kuluttavat puolet kuljettamastaan bensiinistä.
Rommel on kärsimätön kaikkien näiden logististen rajoitusten vuoksi.
Hän uuvuttaa joukkonsa, eikä onnistu valtaamaan Tobrukia.
Hänen asenteensa maksaa ihmishenkiä
53 upseeria ja 1200 miestä.
Afrikakorps on erittäin heikentynyt,
mutta se pitää asemansa.
Se on kuitenkin kaukana tukikohdistaan,
ja tankkaaminen on vaikeaa.
Se on vaarallisen altis.
Vihollisen vastahyökkäys voi hyvinkin tuhota sen.
Khamsin,
polttava tuuli, joka voi puhaltaa pitkiä päiviä kerrallaan,
enteilee voimakkaan kuumuuden alkamista.
Toukokuusta lokakuuhun on mahdotonta taistella -
kello 12:00 ja 16:00 välillä.
Päiväsaikaan kuumuus on ylivoimainen.
Yöllä kylmyys on jäätävää.
Luutnantti Witzke selvisi hengissä Tobrukin helvetistä,
ja nyt hän joutuu uusiin koettelemuksiin.
Kesäkuussa 1941 hän uskoutuu vaimolleen:
"Kuuma ei ole oikea sana.
Viimeisen kymmenen päivän aikana -
meillä on ollut 58-60 astetta auringossa.
Olen laihtunut jo 20 kiloa.
Jos he eivät saa meitä pois täältä,
se tekee meidät kaikki hulluiksi."
"Suurin ongelma oli vesi", valittaa toinen sotilas.
"Juominen, aina juominen.
Se oli autiomaaelämämme ä ja ö."
Sotilaat kohtaavat myös aavikon vitsaukseen:
kärpäset.
Pian auringonnousun jälkeen, ne saapuvat laumoittain.
Ihmisen hiki houkuttelee niitä.
Ainoa saatavilla oleva kosteus näissä kuivissa oloissa.
Niitä ei voi paeta mitenkään.
Rommelin miehet eivät löydä lohtua ruoasta.
Se on riittämätöntä sekä laadultaan että määrältään.
He yrittävät parantaa aterioidensa laatua -
ostamalla beduiinilta.
Tämä kauppa voi parantaa Robert Witzken jokapäiväistä elämää,
mutta ennen kaikkea se vahvistaa hänen inhottavaa rasismiaan.
"Nämä koirat ovat niin ovelia, että ne vaativat omaisuuden munasta.
Me kaikki luulemme, että ne ovat vakoojia."
"Jos katsot näitä likaisia paskiaisia,
niin on vain yksi asia, eroon roskaväestä."
Kesän huipulla Libyan aavikolla -
murskaava kuumuus lamauttaa armeijat.
Afrikakorpsin miehet kärsivät tarvikkeiden puutteesta,
kun taas Egyptin rajalle leiriytyneissä brittiyksiköissä -
miehiä vaivaa masennus.
He ovat eläneet eristyksissä aavikolla jo kahdeksan kuukautta -
eikä heillä ole mitään keinoa harhauttaa itseään.
Tylsyyden vallassa, sotilas kirjoittaa päiväkirjaansa:
"Joka päivä sama vanha juttu.
Aavikkoa on kaikkialla.
Se tyhjentää mielen.
Täällä ei ole mitään katsottavaa, ei mitään kuunneltavaa.
Ainoa asia, joka saa meidät jatkamaan -
on ajatukset kodista."
SYKSY 1941
Churchill on raivoissaan.
Kaikki viittaa siihen, että hänen kuluneet joukkonsa -
eivät kykene voittamaan Rommelia.
Niinpä pääministeri päättää lähettää vahvistuksia,
joita on kutsuttu kuukausia koolle -
kaikkialta valtakunnasta.
Tästä lähtien Pohjois-Afrikkasta on tullut merkittävä sotatoimialue.
Intialaisia, afrikkalaisia, maltalaisia,
Palestiinan juutalaisia, mauritanialaisia.
Syksyllä 1941 yli 150 000 miestä -
saapuu täyttämään brittien rivejä.
Vapaa Ranskan joukot liittyvät heihin.
Vastaten kenraali De Gaullen kutsuun -
he jatkavat taistelua Ranskan kunnian palauttamiseksi.
Taistelemalla hänen valtavia joukkojansa vastaan,
Churchill pakottaa Hitlerin nostamaan panoksia.
JOULUKUU 1941
Noin 3 200 kilometriä Afrikan palavalta hiekalta,
suurhyökkäys Neuvostoliittoa vastaan -
on siirtymässä ratkaisevaan vaiheeseen.
Miinus 30 celsiuksen lämpötilassa -
Wehrmacht yrittää vallata Moskovan.
Juuri sillä hetkellä, kun itä vie kaiken hänen huomionsa,
Hitler päättää lähettää vahvistuksia suojattinsa luokse.
Hänellä ei ole varaa menettää Pohjois-Afrikkaa.
Antamalla komennon hallitsemattomalle kenraalille,
Führer on kääntänyt aavikon ansaksi,
koska Rommel ei ole luopunut haaveistaan.
Päinvastoin.
Tammikuussa 1942 Hitlerin lupaamat vahvistukset -
vihdoin saapuvat.
Se riittää tuskin ratkaisemaan hänen logistiset ongelmansa,
mutta riittää siihen, että hän voi haaveilla uudesta hyökkäyksestä Kairoon.
Jälleen kerran, kaikkien yllätykseksi,
Rommel jatkaa hullua ryntäystään.
Yli-innostuneena hän kirjoittaa Lucie-vaimolleen:
"Rakas Lucie, minulla on useita suunnitelmia mielessä,
joista en ikinä uskaltaisi puhua upseereilleni tällä hetkellä -
tai he voisivat luulla minua hulluksi.
Tiedäthän minut, yön pikkutunneilla -
parhaat suunnitelmani tulevat mieleeni."
Ei ole mitään takeita siitä, että britit pystyvät pysäyttämään sen.
Heidän uudella kenraalillaan Claude Auchinleckillä -
on selvä ylivoima sekä miehissä että varusteissa.
Mutta Churchill ei veikkaa oikeaa hevosta.
Auchinleck ei tiedä, miten ympäröidä itsensä -
oikeilla ihmisillä.
Hän oli palvellut pitkään Intiassa -
ja on valinnut alaisensa huonosti.
Kuukausien ajan hän lähettää satoja tankkeja teurastamoon -
hyökkäämällä rintamahyökkäyksin,
jotka ovat vanhanaikaisen ratsuväkihyökkäyksen arvoisia.
Toukokuussa 1942 -
Rommel yrittää ennennäkemätöntä ja hyvin riskialtista liikettä -
saadakseen vihollisensa pois pelistä.
Hän päättää ohittaa Tobrukia suojaavan puolustuslinjan -
saadakseen hänet kiinni takaapäin ja murskatakseen hänet.
Mutta syrjäisellä alueella -
hän kohtaa odottamattoman esteen:
Bir Hakeimin.
Se on asema, josta Vapaa Ranskan joukot kenraali Koenigin johdolla -
ovat pitäneet kiinni.
Vain kourallinen heitä: 3 700 miestä.
Huolimatta panssarivaunujen ja Stukas-torjuntavaunujen tulituksesta -
he onnistuivat sankarillisella vastarinnallaan -
torjumaan Afrikakorpsin 15 päivän ajan.
Kiitolliset britit tervehtivät urotekoa.
De Gaullen miesten arvokkaiden tuntien ansiosta -
Auchinleckin 8. armeija, kaiken sekasorron keskellä,
on välttynyt saartamiselta.
Se vetää joukkonsa Egyptin rajan taakse,
mutta toistamiseen -
luovuttaa Libyan itäosan vihollisen haltuun.
Tässä on Tobruk.
Rommel on saavuttanut päätavoitteensa,
Tobrukin sataman valtaaminen.
21. KESÄKUUTA 1942
Robert Witzkellä on johtava rooli tässä voitossa.
"Meidän pataljoonallamme", hän riemuitsee,
"oli jälleen kerran kunniallinen tehtävä johtaa.
Jeesus Kristus, Tobruk on meidän!
Sitä on vieläkin vaikea uskoa."
Kaksi päivää voiton jälkeen,
Robert Witzke loukkaantuu vakavasti.
Hänet evakuoidaan Saksaan.
Marsalkka Rommel tarkastaa asemat kaupungin satamassa.
Tobrukin yllä on yhä tiheitä savupilviä.
Marsalkka Rommel...
Saksalaiset sotareportaasit seurasivat Rommelin jokaista liikettä -
taistelun loppuvaiheessa.
Heidän kuvansa antavat hänen teoilleen maailmanlaajuisen vaikutuksen.
MIKSI TOBRUK KAATUI: ALIASEISTETTU JA ALIVOIMAINEN 3:1.
Aavikkokettu-myytti on alkanut.
TOBRUKIN KAATUMINEN: 25 000 VANKIA
Ja kun kaikkien kameroiden keskittyessä Rommeliin,
he varovat kuvaamasta italialaisten kostoretkeä.
Arabit valitsivat brittien leirin.
He maksavat siitä hinnan.
Ryöstely ja murhat lisääntyvät.
Yksi italialainen iloitsee:
Heti kun englantilaiset olivat paenneet, jokainen löytämämme arabi -
sai luodin päähänsä tai kranaatti vatsaan.
Sotilaamme ovat nyt täällä, viimeistelemässä työtä."
Väkivaltaa on myös Libyan 30 000 juutalaista vastaan,
riippumatta siitä tukivatko he brittejä vai eivät.
Fasistisia rotulakeja on aiemmin sovellettu -
vain lievästi näihin Italian kansalaisiin,
mutta sotilaalliset takaiskut aiheuttavat -
fasistisen hallinnon radikalisoitumista.
Il Duce päättää internoida kaikki alueen juutalaiset.
Kokonaisia perheitä pidätetään,
lastataan kuorma-autoihin ja heitetään keskitysleireille,
jotka on perustettu aavikon reunalle.
Pahin näistä vankileireistä on Giadossa,
150 mailia Tripolista etelään.
Siellä pidetään noin 3 000 vankia,
neljäsosa heistä kuolee aliravitsemukseen ja huonoon kohteluun.
22. KESÄKUUTA 1942
Tobrukin katastrofi iskee Churchilliin,
kun hän tapaa Franklin Rooseveltin Valkoisessa talossa.
"Se on yksi raskaimmista iskuista sodan aikana.
Tappio on yksi asia, häpeä on toinen."
Churchillin tapa hallita kyseenalaistetaan avoimesti.
Britit eivät luota pääministeriinsä -
sodan johdossa enää.
Kuten Mussolini teki Hitlerin kanssa,
Churchillin on nyt voitettava liittolaisensa tuki.
Hänen poliittinen selviytymisensä on vaakalaudalla.
Kokouksessa toisensa jälkeen hän ahdistelee Rooseveltia -
auttamaan häntä tuhoamaan Afrikakorpsin.
Hänen suunnitelmansa on mennä Pohjois-Afrikkaan.
Kuten Hitlerillä, amerikkalaisilla kenraaleilla ei ole halua
puuttua tähän alueeseen.
He uskovat, että Saksan kukistamiseksi -
on iskettävä sen sydämeen, Eurooppaan.
Joten he suunnittelevat maihinnousua Ranskan rannikolle,
joka voisi tapahtua vajaan vuoden sisällä.
Vakuuttaakseen isäntänsä -
Churchill väittää, että olisi haitallista olla toimettomana vuoden ajan,
koska Yhdysvaltain yleinen mielipide on kärsimätön -
ja janoaa voittoja.
Se argumentti ei jätä Yhdysvaltain presidenttiä välinpitämättömäksi,
ja on totta, että hänellä on pian edessään vaalit.
Aavikkokettu ei välitä tästä juonittelusta.
Kesäkuun lopussa vuonna 1942,
hän päättää edetä Egyptiin,
tällä kertaa Hitlerin siunauksella.
Führer harkitsee nyt Egyptin valloitusta -
historiallisena tilaisuutena tuhota brittiläinen imperiumi.
El Alamein on pieni rautatieasema Egyptin rannikolla.
Kukaan ei osannut arvata, että tämä kadonnut paikka jää pian historiaan.
LENNÄTINTOIMISTO
Silti juuri täällä britit muuttavat sodan kulun.
Claude Auchinleck on valinnut tämän aseman,
jotta Aavikkokettu ei saartaisi häntä uudelleen.
Siellä on läpipääsemättömiä esteitä joka puolella.
Meri pohjoisessa,
etelässä laaja pehmeän hiekan alue.
Heinäkuussa 1942 Rommel käynnistää, minkä hän toivoi olevan,
ratkaisevan hyökkäyksen El Alameinissa.
Heti kun Saksan hyökkäys käynnistettiin El Alameinissa,
asiat menevät pahasti pieleen brittisotilaiden kannalta.
Viimeisen vuoden aikana, he kärsivät tappion toisensa jälkeen,
huolimatta heidän ylivoimaisesta lukumäärästään.
Heidän johtajiensa taitamattomat strategiat ja Rommelin pelko -
ovat heikentäneet heidän päättäväisyyttään.
Kenttäsairaalassaan -
tohtori James Graham näkee sotilaiden tulvan,
kaikki haavoittuneita ja kykenemättömiä jatkamaan taistelua.
Hän huomaa, että jotkut mieluummin silpovat itsensä -
kuin palaisivat rintamalle.
"Temppuna käytettiin kiväärin patruunan hajottamista -
ja räjähdysaineen nielemistä,
joka oli myrkkyä maksalle.
Muutaman viikon sairaalahoidon jälkeen,
on mahdollista, että saatat saada ei-taistelijan työtä."
Kesällä 1942 Auchinleck näkee miehensä -
antautuvan joukoittain viholliselle.
Sellaista tappiomielialaa ei voi hyväksyä.
Hän vaatii kuolemanrangaistuksen palauttamista karkureille.
Auchinleck onnistui hillitsemään Akselivaltojen hyökkäyksen,
mutta joutuu häpeään.
Häntä pidetään vastuullisena joukkojensa moraalin romahtamisesta.
3. ELOKUUTA 1942
Ahdistuksen nielemänä -
Winston Churchill kiirehtii Kairoon elokuun alussa.
Hän erottaa äkillisesti Claude Auchinleckin.
Hänen tilalleen -
hän valitsee kenraali Bernard Montgomeryn.
Churchill pitää häntä ylpeänä,
mutta hän valitsee Montgomeryn, koska tällä on arvokas ominaisuus:
valtava itseluottamus, jonka hän pystyy välittämään -
ympärillään oleville.
James Graham on liitetty Montgomeryn päämajaan.
Hän näkee hänen ryntäilevän parantamaan sairauksia,
jotka vaivaavat hänen miehiään.
"Montgomery on ulkona joka päivä.
Hän kiertää ahkerasti kaikki yksiköt -
esittäytyäkseen sotilaille.
Kukaan komentaja ei ole koskaan ennen tehnyt niin."
Montgomeryn viesti joukoilleen on yksinkertainen, mutta jämäkkä:
"Egyptin puollustus on täällä Alameinissa.
Täällä me seisomme ja taistelemme.
Vetäytymistä ei enää tapahdu."
Hänen alaisuudessaan he eivät selvästikään anna periksi tuumaakaan Rommelille.
James Graham vahvistaa sen.
"Se riitti ansaitsemaan heidän uskollisuutensa.
Kaikki haluavat olla voittajien puolella."
Strategisesti Montgomery on Rommelin ehdoton vastakohta.
Brittiläinen strategi puolestaan,
tykkää valmistella suunnitelmansa huolellisesti.
Elokuun lopussa kun Rommel lähtee hyökkäykseen,
Montgomery odottaa häntä.
30. ELOKUUTA 1942
JUOKSE ROMMEL! JUOKSE
Epätodennäköisen ratkaisevan taistelun riskeeraamisen sijaan -
Montgomery päättää väsyttää vastustajansa.
Hänellä on loppujen lopuksi selvä materiaalinen ylivoima.
"Suunnitelmani on pitää vihollisen panssarivaunut kurissa -
samalla kun me toteutamme suunnitelmallista tuhoamista -
hänen puolustusjärjestelmällensä.
Vihollinen eristetään tarvikkeistaan."
Montgomeryn tavoite on Rommelin heikko kohta:
hänen bensiinisaattueensa.
Werner Mork ajaa Afrikkakorpsin huoltoautoa.
Hän joutuu jälleen ilmahyökkäyksen kohteeksi,
mikä jättää häneen jälken loppuelämäksi.
"Hyökkäys kesti vain hetken. Olen aika sekaisin."
"Siitä lähtien olen ollut järjettömän paniikin vallassa.
Se on nyt kanssani, sota kaikessa julmuudessaan,
kaikessa kauheudessaan."
Montgomeryn kuluttamisstrategia on tuottanut tulosta.
Kuukauden taistelujen jälkeen,
Afrikakorpsilla on polttoainetta jäljellä enää muutamaksi päiväksi.
Lokakuun 27. päivänä 1942 -
Aavikkokettu on lopullisesti mennyttä.
Brittiläinen tiedustelupalvelu nappaa saksalaisen viestin,
jossa ilmoitetaan kahden italialaisen säiliöaluksen lähestyvästä saapumisesta -
Tobrukin satamaan.
Niiden valmistautuessa laskemaan ankkurinsa,
kuninkaallisten ilmavoimien pommikoneet upottavat laivat.
Joten polttoaineen puutteen vuoksi,
Rommelilla ei ole enää varaa toimia.
4. MARRASKUUTA 1942
Rommel on kärsinyt hirvittävän tappion El Alameinissa.
Hän tietää, että tämä tuhoaa Führerin tavoitteet Afrikassa.
Rikkinäinen mies kirjoittaa vaimolleen.
"Jumala yksin tietää selviänkö tästä tappiosta.
Jos en koskaan palaa,
haluaisin sydämeni pohjasta kiittää sinua ja poikaamme -
kaikesta rakkaudesta ja onnesta, jonka olette tuoneet minulle."
VOITTO
El Alameinin voitto merkitsee käännekohtaa -
toisessa maailmansodassa.
Rommelin armeija on lyöty.
Britannian pääministeri ei peittele iloaan.
Tämä ei ole vielä loppu.
Se ei ole edes lopun alku.
Mutta se on ehkä alun loppu.
Churchill on vahingoniloinen.
Hän tietää, että valtakunnan päivät Afrikassa ovat nyt luetut.
Amerikkalaiset joukot ovat juuri saapuneet Pohjois-Afrikkaan.
Marokon ja Algerian rannoilla,
kaksi Ranskan siirtomaata.
CASABLANCA ORAN
ALGIERS
Henkilöstön vastustuksesta huolimatta -
Roosevelt antaa periksi Churchillille.
Yhdysvaltain presidentti haluaa voittaa välivaalit.
Hän on luvannut kansalleen helpon voiton -
Afrikan mantereella.
Alun perin kuuden viikon mittaiseksi suunniteltu -
Operaatio Soihtu, Aavikkosodan loppuratkaisu,
kestää itse asiassa kuusi pitkää kuukautta.
ALGERIA TUNISIA
Brittiläiset ja amerikkalaiset joukot ja Montgomeryn armeija -
ovat suunnitelleet tapaavansa Tunisiassa.
Se on ihanteellinen ponnahduslauta hyökätä Eurooppaan.
Hanke, jonka Hitler haluaa estää kaikin keinoin.
Führer oli epäröinyt tukea Afrikakorpsia.
Nyt hän lähettää raskaita vahvistuksia Tunisiaan,
ja jopa siirtää osan Luftwaffen pommikoneista -
Venäjän rintamalta.
Taistelujen raakuus himmentää amerikkalaisten innostuksen,
varsinkin heidän ensimmäisen yhteenottonsa jälkeen Wehrmachtin kanssa -
helmikuussa 1943 Kasserinessa.
Se oli katastrofi.
Mutta se kauhea tulikaste on kovettanut heidät.
Nyt taistelukestävät amerikkalaiset joukot -
voivat liittyä yhteen Montgomeryn brittiarmeijaan.
Ylivoimaisella ylivoimalla -
britit ja amerikkalaiset käynnistävät hyökkäyksensä Tunisian keskiosassa.
Britit tunkeutuvat Tunisiin -
amerikkalaisten tunkeutuessa Bizerteen.
13. MAALISKUUTA 1943
Akselivaltojen joukot, ahtautuneina viimeiseen turvapaikkaansa,
antautuvat ehdoitta.
Liittoutuneet ottavat 275 000 vankia,
paljon enemmän kuin 90 000 miestä Stalingradin kukistumisen yhteydessä.
Nämä tuhannet sotilaat eivät enää pysty torjumaan liittoutuneita -
Normandian maihinnousussa.
Ja niin päättyy aavikkosota.
Se on voitto, joka ajaa saksalaiset pois Afrikasta.
Nyt liittoutuneet ovat valmiita aloittamaan -
suuren yhteenotton Länsi-Euroopassa.
Montgomeryn ohella he ovat kesyttäneet modernin sodankäynnin.
Oppitunti on opittu,
niin johtajat kuin miehetkin,
sanoinkuvaamattoman kärsimyksen hinnalla.
Kansa juhlii vapauttajiaan,
mutta kaikki riemu on epäselvää.
Liittoutuneiden voitto on ehkä vapauttanut Afrikan natsismin vitsauksesta,
mutta kaikista lupauksista huolimatta,
se ei ole rikkonut kolonialismin kahleita.
Aavikkosota johtaa Saksan valtakunnan tappioon.
Se on myös uuden aikakauden alkusoitto:
kolonisoidun kansakunnan vapauttamisesta.
Tekstitys: Taru Lehtonen