Downloaded from YTS.MX
November 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
En armada på 200 Britiske og amerikanske skibe
dukker op ud for Nordafrikas kyst.
Operation Torch er ved at begynde.
Lige for øjnene af lokalbefolkningen
strømmer 100.000 mænd ind på strande i Marokko og Algeriet.
Det er dette enestående teater,
Nordafrika, hvor der mellem 1940 og 1943
blev skrevet et berømt kapitel af Anden Verdenskrig:
Ørkenkrigen.
Hvorfor er stormagter kommet for at kæmpe
i de udfordrende ørkenforhold i Nordafrika,
så langt fra Verdenskrigens epicenter?
Og hvordan vil det i ørkenens ovn,
lykkes de allierede at påføre et af de første store tilbageslag
mod Det tyske riges styrker?
Ørkenkrigen, krigen som ingen ønskede,
skulle vende Verdenskrigen på hovedet.
HITLERS KATASTROLE ØRKENKRIG
TRIPOLI LIBYEN
Det hele begynder med en stor gambling af en lille diktator,
der drømmer om storhed:
Benito Mussolini.
Han proklamerer:
"Italien er i sandhed en fange af Middelhavet."
Il Duce ønsker at gendanne Romerrigets pragt.
Han drømmer om at kontrollere Middelhavet,
og at udvide sit imperium ind i Afrika.
Mussolini er ved at blive kvalt i et Afrika domineret af
de gamle kejsermagter, Frankrig og Storbritannien.
Hans eget beskedne imperium er et meget ømt punkt.
I øst kontrollerer det kun Somalia,
Etiopien og Eritrea.
I nord var Libyen erobret af jern og blod.
Italiens sejr blev vundet tilbage i 1912 gennem adskillige massakrer og overgreb.
I sommeren 1940
sætter Anden Verdenskrig Europa i brand.
Efter overtagelsen af en del af Europa,
indvaderer Det Tyske Riges tropper Frankrig på få uger.
England, under belejring,
frygter også at bukke under for den nazistiske trussel.
Tyskere og italienere forenet under Axis-banneret,
er i en styrkeposition.
LIBYEN
Det er en chance for, at Il Duce ikke har til hensigt at gå videre.
Han vil se gamle kolonimagter,
der dominerer Afrika fordrevet.
Italiens tid er inde.
SEPTEMBER 1940
Fra Libyen beordrer han sine tropper om at indtage Egypten,
et kontrolleret rige af Storbritannien.
En styrke på 80.000 mand fremrykker omkring 96 km
ind på egyptisk territorium.
De italienske generaler er tøvende.
I deres øjne er deres hær underudrustet,
og ikke klar til sådan et eventyr.
Derfor ønsker Winston Churchill ikke at give slip på Egypten.
Ikke for enhver pris.
Lige siden Frankrig overgav sig,
har Det Tyske Rige udvidet sit greb om Europa.
For den britiske premierminister,
ville endnu et nederlag være uacceptabelt.
Især siden Luftwaffe
ubønhørligt stormede England.
Churchill ved, at Storbritanniens frelse mere end
nogensinde afhænger af dets imperiums ressourcer.
Suez-kanalen tilhører Egypten.
For London er det vigtigt arterie til transport
dets råmaterialer.
For Churchill er det en meget alvorlig situation.
Så lyder den gamle bulldog alarmen og mobiliserer alle
Commonwealths ressourcer.
Tusinder af australske, new zealandske og sydafrikanske soldater
strømmer til Kairo og slutter sig til briterne.
Disse mænd forlod deres familier og jobs for at komme og
kæmpe i ørkensandet.
DEN 9. DECEMBER 1940
I december går briterne til angreb.
Til deres store overraskelse
er det som en tur i parken.
Italienerne er uorganiserede,
og har trukket sig 805 km tilbage til Libyen.
Briterne tager endda Tobruk, en yderst strategisk havn.
TOBRUK
Hans Majestæts generaler ved at i disse ørkenlande,
er den, der kontrollerer havnene sejrherren.
I et spørgsmål om bare et par uger,
har Commonwealth-tropper vundet en direkte sejr.
I begyndelsen af 1941 besætter de det østlige Libyen.
Og den muslimske befolkning fejrer sine befriere.
De har ikke glemt de 100.000 dødsfald,
den italienske erobring var ansvarlig for.
Araberne og briterne kom endda til enighed.
Tusindvis af libyere accepterer at kæmpe for Storbritannien.
Churchill lover dem uafhængighed,
når sejren er opnået.
Det er en god måde at underminere Roms indflydelse på.
Il Duce længtes kun efter ære,
men nu høster han intet andet end skammeligt nederlag.
Han efterlader 400 tanks og 130.000 fanger bag sig
på slagmarken.
BENITO MUSSOLINI-VEJ
Mussolini ville påtvinge sin lov i Afrika.
Nu skal han ringe efter hjælp.
TYSKLAND
I begyndelsen af 1941
har Hitler vendt blikket mod øst.
Sammen med sine generaler
hengiver han sig til sit store projekt,
Operation Barbarossa,
erobringen af Sovjetunionen.
I hans øjne vil hans sejr blive forseglet derude
på de russiske stepper.
DEN 19. JANUAR 1941
Mussolini er knust, og ved at hans timing er dårlig.
Men han har brug for sine allieredes hjælp,
hvis han ikke skal tabe Libyen helt.
Sådan en ydmygelse ville ødelægge hans ry.
Som strategisk plan overvejer Hitler Nordafrika
som sekundært operationsteater.
Men han frygter, at en svækket Mussolini vil miste sit greb om magten.
Il Duces fald ville true sikkerheden på
den sydlige flanke af hans europæiske fæstning.
Han indvilliger i at hjælpe sin allierede,
men på sine præmisser.
Enhver tysk intervention må ikke,
under nogen omstændigheder
forstyrre dens operation i øst,
hvilket forventes lanceret på få måneder.
Führeren sender kun en lille
ekspeditionsstyrke til Mussolinis undsætning.
Afrikakorpet har kun 45.000 mand og 174 kampvogne.
DEN 12. FEBRUAR 1941
Det lander i Tripoli, hovedstad i den italienske koloni.
Dens mission er begrænset,
for at hjælpe italienerne generobre det østlige Libyen,
og for at beskytte det fra et britisk angreb.
Men den rigtige game changer har general Rommel
som lederen af disse tropper.
Som 49-årig er Rommel ung for en general,
men han er Führerens favorit.
Han ankommer til Tripoli med stor sejr
fra den franske kampagne.
Officielt er Rommel under italiensk kommando,
men han er ambitiøs,
og har ingen intentioner om at spille en birolle.
I Afrika drømmer Rommel om herlighed,
selvom det betyder ulydighed mod sine overordnede.
Afrikakorpet har kun været til stede på
den afrikanske jord i et par uger.
Men Rommel er allerede utålmodig.
Den 24. marts 1941,
uden at give varsel til hverken Rom eller Berlin,
starter han pludselig et angreb mod øst.
Hans intentioner er klare.
"Mit første mål," siger han,
"er at genvinde det østlige Libyen.
Mit andet, det nordlige Egypten
og Suez-kanalen."
Det er en storslået plan.
Fra faraoernes land
kan han gå efter Baku i Kaukasus og
få fingrene i de dyrebare olieressourcer.
USSR
Så kan han mødes med Wehrmacht-tropperne
for at angribe Rusland.
Det er ren megalomani,
og langt fra noget hans ledere forventer af ham.
Men hans tropper er med på det,
for Afrikakorpet består delvis af frivillige,
alle forpligtet til Det Tyske Rige.
Nordafrika tilbyder Rommel med de ideelle omgivelser
for at øve det hele.
På disse store vidder
kan hans pansere komme op på fuld hastighed.
Hans teknik er at skubbe lige frem,
og ikke bekymre sig om flankerne eller hans bagende.
Han regner med overraskelseelementet og
sin egen intuition,
og det er, hvordan man får Führerens beundring.
Rommels pludselige offensiv kommer som et chok for briterne.
Tyskerne er ikke det samme som italienerne overhovedet.
Over for sådan en formidabel modstander,
begynder de bekymrende svagheder ved den britiske hær at dukke op.
Mændene er undertrænede og
deres udstyr er forfaldent.
Som den britiske læge James Graham bemærker,
skaber Afrikakorpet kaos.
"Det var en blitz.
Vi blev fortæret.
Hele området var mærket med røgrester,
kroppe spredt omkring.
Nogle lever, andre gør ikke.
Vores hovedopgave var at lindre lidelse.
Der var lidt plads til følelser.
Begravelse udføres ude nær det fatale sted ved
en mands kammerater, fjenden tillader det."
Bemærk at briterne trækker sig tilbage,
Rommel beslutter sig for at gå videre mod Egypten på vej dybere
ind i ørkenen.
Han er godt klar over at han ikke adlyder ordrer.
Til sin kone Lucie tilstår han:
"Min kære Lucie,
vi angriber med bemærkelsesværdig succes.
Jeg har taget en risiko for at komme videre
på trods af alle tidligere ordrer og instruktioner,
for at beslaglægge sådan en fantastisk mulighed."
Rommels mål er Tobruk.
Det er hans beskedne mål at vinde det i løbet af få dage.
Han overvejer en ren formalitet.
For at undgå katastrofe, trækker briterne sig tilbage til den egyptiske grænse.
EGYPTEN
De forlader hele territoriet de har taget i Libyen med
med undtagelse af Tobruk.
APRIL 1941
TOBRUK
Tobruk forsvares af 25.000 Commonwealth-soldater.
Deres forsyninger ankommer ad søvejen.
Briterne vil aldrig forlade denne dybvandshavn til Rommel.
Hvis det skulle falde i hans hænder,
ville han bruge den til at forsyne sine egne tropper,
hvilket ville tillade dem at rykke ind i Egypten.
På frontlinjen er livet hårdt, når du er under belejring.
Mændene finder ly fra bombning i loppebefængte huller.
"Som rotter," som tysk radiopropaganda
altid siger.
Så de henviser trodsigt til sig selv som Tobruk-rotterne.
De bliver dagligt angrebet.
Indtil videre holder Tobruk stand.
Rommel kæmper.
Han tilbringer dagene med at besøge sine forskellige enheder
i Tobruk og videre til den egyptiske grænse.
I modsætning til officerer fra Wehrmacht,
foragter han statslige pligter.
Han vil se kampe fra frontlinjerne.
Og bliver utrætteligt ved med at beordre sine mænd til at bryde igennem,
uanset prisen.
Tysk løjtnant Robert Witzke kæmper videre
på frontlinjen.
Han skriver til sin kone:
"Kære Inge, hver dag angribes der.
Vi kan kun spørge os selv dagligt, hvem der stadig er i live
af kammeraterne.
Mange er døde, men endnu flere er såret.
Inge, bliv ved med at tænke på mig."
Efter en 15 dages belejring
har Rommel brugt en astronomisk mængde ammunition og
brændstoffet er ved at løbe tør.
Det er lige meget for en bataljon af maskingeværer,
og han erklærer: "Vi vil være i Kairo om otte dage.
Send beskeden videre."
Rommel fører en overambitiøs krig uden bekymring
for ét afgørende element:
Brændstof og forsyninger.
Alligevel er levering af de 53.000 tons månedlige forsyninger, som hans
ubarmhjertige angreb kræver, en skræmmende opgave,
fordi Axis-forsyningslinjerne er lange og farlige.
I Middelhavet sporer Briterne efter
italienske fragtskibe, der forsøger at nå Tripoli,
den eneste port, der kontrolleres af Afrikakorpet.
Alligevel kommer 80% af forsyningerne stadig igennem.
Benzin, vand, mad, ammunition.
Hver dag når de har losset,
skal forsyningerne nå fronten.
Det er noget af en udfordring.
Det tager 14 dage at rejse de 1207 km fra Tripoli
til fronten.
Det er en sand prøvelse for mændene.
Ironisk nok forbruger lastbilerne halvdelen af benzinen, de transporterer.
Rommel er utålmodig med alle disse logistiske begrænsninger.
Han udmatter sine tropper og undlader at tage Tobruk.
Hans holdning koster 53 betjentes liv
og 1.200 mand.
Afrikakorpet er meget svækket,
men holder stand.
Det er langt fra baserne,
og svært at tanke op.
Det er farligt udsat.
Et modangreb fra fjenden kan meget vel ødelægge det.
Khamsin, den brændende vind der kan blæse i lange dage ad gangen,
varsler begyndelsen af den stærke varme.
Fra maj til oktober er det umuligt at kæmpe
mellem kl. 12:00 og 16:00.
Om dagen er varmen overvældende.
Om natten er kulden iskold.
Løjtnant Witzke overlevede Tobruks helvede,
og nu står han over for nye prøvelser.
I juni 1941 betroer han sig til sin kone:
"Varmt er ikke ordet.
For de seneste ti dage,
har vi haft 58 til 60 grader i solen.
Jeg har allerede tabt 9 kg.
Hvis de ikke får os væk herfra,
bliver vi alle vanvittige."
"Det største problem var vand,"
beklager en anden soldat.
"Vi drikker altid.
Det var hele vores ørkentilværelse."
Soldaterne bliver også konfronteret med ørkenens plage:
fluerne.
Kort efter solopgang ankommer de i horder,
tiltrukket af menneskelig sved,
den eneste tilgængelige fugt i disse tørre lande.
Det er umuligt at undslippe dem.
Rommels mænd finder ingen komfort i maden.
Det er utilstrækkeligt både i kvalitet og kvantitet.
De forsøger at forbedre kvaliteten af deres måltider ved
køb af beduinerne.
Denne handel kan forbedre Robert Witzkes daglige liv,
men frem for alt bekræfter det hans afskyelige racisme.
"Disse hunde er så listige, at de beder om en formue for et æg.
Vi regner alle med, at de er spioner."
"Hvis du ser disse beskidte skiderikker,
er de intet værd.
På højden af sommeren i den libyske ørken,
immobiliserer den knusende varme hærene.
Mens mændene fra Afrikakorpet lider af
manglen af forsyninger, modsat
de britiske enheder, der slog lejr på den egyptiske grænse,
er det depression, der plager mændene.
De har boet i isolation i ørkenen i
otte måneder nu og har ingen måde at distrahere sig selv på.
Overvældet af kedsomhed, skriver soldat i sin dagbog:
"Hver dag er ens.
Ørkenen er overalt.
Det dræner din ånd.
Der er intet her at se på,
intet at lytte til.
Det eneste, der holder os oppe, er tanken om hjemmet."
LONDON
EFTERÅR 1941
Churchill er irriteret.
Alt tyder på, at hans udslidte tropper er ude af stand
til at slå Rommel.
Så premierministeren bestemmer sig for at sende forstærkningerne,
der er blevet kontaktet i månedsvis fra hele imperiet.
Nu er Nordafrika blevet et stort krigsteater.
indianere, afrikanere, maltesere,
jøder fra Palæstina,
mauritere.
I efteråret 1941 kommer mere end 150.000 mænd
for at styrke de britiske tropper.
De er tilsluttet af de frie franskmænd.
De får ordrer af general De Gaulle,
om at fortsætte kampen for at genoprette Frankrigs ære.
Ved at udnytte sin massiv hær
tvinger Churchill Hitler til at forøge indsatsen.
DECEMBER 1941
Næsten 3220 km fra Afrikas brændende sand,
går den store offensiv mod USSR ind
i en afgørende fase.
Ved temperaturer på minus 30 Celcius
forsøger Wehrmacht at besætte Moskva.
I det øjeblik, hvor øst er optager dog al hans opmærksomhed,
Hitler beslutter at sende forstærkninger til sin protegé.
Han har ikke råd til at tabe Nordafrika.
TRIPOLI LIBYEN
Ved at betro kommandoen til en ukontrollerbar general,
har Führeren vendt ørkenen til i en fælde,
da Rommel ikke har opgivet sine fantasier.
Tværtimod.
I januar 1942 ankommer Hitlers lovede forstærkninger
endelig.
Det er næsten ikke nok til at løse hans logistiske problemer,
men lige nok til at lade ham drømme om et nyt angreb på Kairo.
Igen til alles overraskelse,
genoptager Rommel sin galskab.
Overspændt, han skriver til sin kone Lucie,
"Kære Lucie, jeg har planer, som jeg aldrig
ville turde tale med mine officerer omkring for øjeblikket,
ellers vil de måske tro at jeg var ved at blive skør.
Du kender mig, det er i de små timer, hvor
mine bedste planer kommer til mig."
Der er ingen garanti for, at briterne
vil være i stand til at stoppe det.
Deres nye general, Claude Auchinleck,
har en klar overlegenhed i både mandskab og udstyr.
Men Churchill har ikke væddet på den rigtige hest.
Auchinleck ved ikke, hvordan man omgiver sig med
de rigtige mennesker.
Han havde tjent længe i Indien,
og har valgt sine underordnede dårligt.
I flere måneder sender han hundredvis af tanks til slagteriet
ved at bruge frontangreb, der minder om
gammeldags kavaleriangreb.
I maj 1942, forsøger Rommel en hidtil uset og
meget risikabel manøvre for at sætte fjenden ud af spillet.
Han beslutter sig for at omgå forsvarslinjen, der beskytter Tobruk
for at fange ham bagfra og knuse ham.
Men i et fjerntliggende område,
støder han på en uventet forhindring,
Bir Hakeim.
BIR HAKEIM
Det er en stilling, de frie franske under
General Koenig har holdt fast.
Bare en håndfuld af dem:
3.700 mand.
På trods af ildfloden udløst af Panzers og Stukas,
formåede de, ved deres heroiske modstand,
at blokere Afrikakorpset i 15 dage.
Briterne er taknemmelige for bedriften.
Takket være de dyrebare timer vundet af De Gaulles mænd,
har Auchinlecks 8. armé, midt i en debacle,
undgået at blive omringet.
Den trækker sine tropper tilbage fra den egyptiske grænse men,
for anden gang,
giver østen af Libyen til fjenden.
Her er Tobruk.
Rommel har opnået sit hovedmål,
at erobre havnen i Tobruk.
DEN 21. JUNI 1942
Robert Witzke spiller en ledende rolle
i denne sejr.
"Vores bataljon," jubler han,
"havde endnu en gang den ærefulde opgave
at danne spidsen.
Jesus Kristus, Tobruk er vores!
Det er stadig svært at tro."
To dage efter hans triumf,
såres Robert Witzke alvorligt.
Han evakueres til Tyskland.
Marskal Rommel inspicerer stillinger i byens havn.
Der er stadig tætte røgskyer over Tobruk.
Marskal Rommel...
Tyske krigsreportere fulgte Rommels
træk i løbet af sidste fase af slaget.
Deres billeder giver hans bedrift global indflydelse.
HVORFOR FALDT TOBRUK: UBEVÆBNET OG OVERNUMMERET 3 MOD 1
Desert Fox-myten er begyndt.
TOBRUKS FALD
Og mens kameraerne alle fokuserer på Rommel,
passer de på ikke at filme vendettaen af
italienernes koloni.
Det arabiske folk valgte den britiske lejr.
De betaler prisen.
Plyndringen og mord forøges.
En italiener glæder sig:
"Så snart englænderne flygtede,
blev alle arabere skudt
en fik en granat i maven.
Vores soldater er her nu,
og afslutter jobbet."
De er også voldelige imod Libyens 30.000 jøder,
om de støttede briterne eller ej.
Fascistiske racelove er tidligere kun blevet anvendt
mildt mod disse italienske statsborgere,
men militære tilbageslag fremkaldte en radikalisering af
det fascistiske regime.
Il Duce beslutter sig for at fjerne alle jøderne i regionen.
Hele familier bliver anholdt,
lastet i lastbiler og dumpet i koncentrationslejre oprettet
på kanten af ørkenen.
Den værste af disse fængselslejre er i Giado,
241 km syd for Tripoli.
Cirka 3.000 fanger vil blive der,
en fjerdedel af dem vil dø af underernæring
og dårlig behandling.
WASHINGTON
DEN 22. JUNI 1942
Katastrofen i Tobruk når Churchill, da han møder
Franklin Roosevelt i Det Hvide Hus.
"Det er et af de største slag, jeg kan huske fra krigen.
Nederlag er én ting, skam er en anden."
Der stilles åbenlyst spørgsmålstegn ved Churchills dømmekraft
Briterne stoler ikke længere på at premierministeren kan lede krigen.
Som Mussolini gjorde med Hitler,
skal Churchill nu vinde støtte fra sine allierede.
Hans politiske overlevelse er på spil.
I møde efter møde chikanerer han Roosevelt til
at hjælpe ham med at udslette Afrikakorpset.
Hans plan er at lande i Nordafrika.
Ligesom Hitler, har de amerikanske generaler
intet ønske om at gribe ind i denne region.
De mener, for at besejre Tyskland,
skal du slå til i hjertet, i Europa.
Så de planlægger at lande på den franske kyst
om knap et års tid.
For at overbevise sin vært,
insisterer Churchill på, at det ville være skadeligt at forblive inaktiv i et år,
da den offentlige mening i USA er utålmodig
og hungrer efter sejre.
Det er et argument, der ikke gør den amerikanske præsident ligeglad,
og det er rigtigt, at han snart står over for et valg.
Ørkenræven ignorerer al denne planlægning.
I slutningen af juni 1942, beslutter han at rykke ind i Egypten,
med Hitlers velsignelse denne gang.
Führeren overvejer nu erobringen af Egypten som en
historisk mulighed for at vælte det britiske imperium.
ALAMEIN
El Alamein er en lille jernbanestation på den egyptiske kyst.
Ingen kunne have gættet at dette tabte sted snart ville gå over i historien.
TELEGRAFKONTOR
Alligevel er det her, at briterne vil ændre
krigens gang.
Claude Auchinleck har valgt denne position for ikke at blive
omringet igen af Ørkenræven.
Der er ufremkommelige forhindringer på alle sider.
Havet mod nord,
et stort område med blødt sand mod syd.
I juli 1942 lancerer Rommel, hvad han håber ville
være en afgørende offensiv i El Alamein.
Så snart den tyske offensiv blev lanceret i El Alamein,
går det meget galt for de britiske soldater.
I løbet af det seneste år har de lidt nederlag efter nederlag,
på trods af deres overlegne antal.
De uduelige strategier fra deres ledere og
deres frygt for Rommel, har undermineret deres beslutsomhed.
På sit felthospital
ser dr. James Graham at en strøm af soldater
sårede og ude af stand til at fortsætte kampen.
Han opdager, at nogle snarere ville lemlæste sig selv,
end at tage tilbage til frontlinjen.
"Det anvendte trick var at brække en riffelpatron op og
sluge sprængstoffet, en gift for leveren.
Efter et par uger på hospitalet
er der chance for, at du måske får et ikke-kombativt job."
I sommeren 1942, ser Auchinleck sine mænd
overgive sig og køre til fjenden.
Sådan defaitisme er uacceptabelt.
Han genindfører
dødsstraf for desertører.
Auchinleck formåede at holde Axis-offensiven, men falder i skændsel.
Han holdes ansvarlig for
sammenbrud af sine troppers moral.
DEN 3. AUGUST 1942
Fortæret af angst, skynder Winston Churchill sig til
Kairo i begyndelsen af august.
Han afviser brat Claude Auchinleck.
For at erstatte ham,
vælger han General Bernard Montgomery.
Churchill finder ham stolt,
men han vælger Montgomery, fordi han har en dyrebar egenskab:
en enorm selvtillid til
at han er i stand til at kommunikere til dem omkring ham.
James Graham er knyttet til Montgomerys hovedkvarter.
Han ser ham kæmpe for at helbrede de lidelser, der
plager hans mænd.
"Montgomery er ude hver dag.
Han går ihærdigt rundt til alle enheder for
præsentere sig selv for soldaterne.
Aldrig før har en kommandør gjorde det."
Montgomerys besked til hans tropper er enkle, men fast:
"Forsvaret af Egypten ligger her ved Alamein.
Her vil vi stå og kæmpe.
Der vil ikke være nogen yderligere tilbagetrækning."
Tydeligt vil de under ham,
ikke give en tomme jord til Rommel.
James Graham bekræfter det.
"Det var nok til at fortjene deres loyalitet.
Alle kan lide at være på den vindende side."
Strategisk set er Montgomery det absolut modsatte af Rommel.
Den britiske strateg, for hans del, kan lide at
forberede sine planer omhyggeligt.
I slutningen af august når Rommel går i offensiven,
venter Montgomery på ham.
DEN 30. AUGUST 1942
LØB ROMMEL! LØB!
I stedet for at spille på en usandsynligt afgørende slag,
Montgomery beslutter at slide sin modstander ud.
Han har trods alt en klar materiel overlegenhed.
"Min plan er at indeholde fjendens kampvogne, mens vi udfører
en metodisk ødelæggelse af hans forsvarssystem.
Fjenden vil være afskåret fra sine forsyninger."
Montgomerys mål er Rommels svaghed:
hans benzinforsyningskonvojer.
Werner Mork kører en forsyningslastbil til Afrikakorpset.
Han lider et andet luft angreb, der vil mærke ham for
resten af sit liv.
"Selve angrebet varede kun et par øjeblikke.
Jeg er ret rodet."
"Lige siden har jeg været overvældet af en tankeløs følelse af panik.
Det er med mig nu, krigen i al dens grusomhed,
al dens rædsel."
Montgomerys slid og rivningsstrategi har givet pote.
Efter en måneds kamp har Afrikakorpset kun
et par dages brændstof tilbage.
Den 27. oktober 1942,
er Ørkenræven endelig færdig.
Britisk efterretningstjeneste opsnapper en tysk besked
angiver det nært forestående ankomst af to italienske tankskibe
i havnen i Tobruk.
Mens de forbereder sig til at kaste anker,
sænkes skibene af Royal Air Force-bombefly.
Så på grund af mangel på brændstof,
har Rommel simpelthen ikke længere råd til at handle.
DEN 4. NOVEMBER 1942
Rommel har lidt et forfærdeligt nederlag ved El Alamein.
Han ved, at dette vil ødelægge
hans Führers ambitioner i Afrika.
Det er en knækket mand, som skriver til sin kone.
"Kun Gud ved, om jeg vil overleve dette nederlag.
Hvis jeg aldrig vender tilbage,
vil jeg af hjertet
takke dig og vores søn dybt for al kærligheden og
lykken I har bragt mig."
SEJR
LONDON
Sejren ved El Alamein markerer et vendepunkt
i Anden Verdenskrig.
Rommels hær blev besejret.
Den britiske premierminister skjuler ikke sin fornøjelse.
Nu er dette ikke slutningen.
Det er ikke engang begyndelsen af slutningen.
Men det er måske slutningen af begyndelsen.
Churchill glæder sig.
Han ved, at Det Tyske Riges dage i Afrika er talte.
Amerikanske tropper er netop gået i land i Nordafrika.
På strandene i Marokko og Algeriet,
to franske kolonier.
MAROKKO ALGERIET
Trods modstand fra sit personale
giver Roosevelt efter for Churchill.
Den amerikanske præsident ønsker at vinde midtvejsvalget.
Han har lovet folket en let sejr på det afrikanske kontinent.
Selvom den planlagte varighed var seks uger,
endte Operation Torch, epilogen af ørkenkrigen,
med at holde ved i seks lange måneder.
De britiske og amerikanske styrker og Montgomerys hær
har planlagt at mødes i Tunesien.
Det er et idealt springbræt for at ramme Europa.
Et projekt Hitler ønsker at forhindre med alle midler.
Führeren havde tøvet med at støtte Afrikakorpset.
Han sender nu tunge forstærkninger til Tunesien,
og overfører endda Luftwaffe-bombefly fra
den russiske front.
Kampernes voldsomhed sløver amerikanernes entusiasme,
især efter deres første sammenstød med
Wehrmacht i februar 1943 i Kasserine.
Det var en katastrofe.
Men den frygtelige ilddåb har skærpet dem.
Nu kan kamphærdede amerikaner kræfter
sammenslutte sig med Montgomerys britiske hær.
BIZERTE TUNIS
Med overvældende overlegenhed
har briterne og amerikanerne nu lanceret deres sidste offensiv
i det centrale Tunesien.
Briterne går ind i Tunis,
mens amerikanerne indtager Bizerte.
DEN 13. MAJ 1943
Axis-tropperne, propfyldte i deres endelige tilflugtssted,
overgiver sig betingelsesløst.
De allierede tager 275.000 fanger,
langt flere end de 90.000 mænd taget ved Stalingrads fald.
Disse tusindvis af soldater vil nu ikke være i stand til at afvise
de allierede ved Landing i Normandiet.
Og således slutter Ørkenkrigen.
Det er en sejr, der driver tyskerne ud af Afrika.
Nu er de allierede klar til at engagere sig i
den store konfrontation i Vesteuropa.
Sammen med Montgomery har de tæmmet moderne krigsførelse.
Lektionen er lært
af lederne samt deres mænd,
på bekostning af uudsigelig lidelse.
Folket fejrer deres befriere,
men al jubel er tvetydig.
Den allierede sejr har muligvis fjernet nazismens pest fra Afrika,
men trods alle løfterne,
har det ikke brudt kolonialismens kæder.
Ørkenkrigen vil føre til Det Tyske Riges nederlag.
Det vil også indvarsle en ny æra:
den af befrielsen af en koloniseret nation.
Undertekst af TVIbe Oversat af Isabella Sander