Jeg vil forklare henne gjerningen min.
For da jeg drepte Marc, var jeg ikke meg selv.
Hva mener du med...? Unnskyld. Fortsett.
- Jeg har glemt hva jeg ville si. - At du var påvirket...
Ja, jeg hadde drukket. Det hadde han også.
Hadde begge et alkoholproblem?
- Ja. - Sånt skjer.
Vi har ikke sett hverandre siden, så jeg har ikke hatt mulighet til -
- å fortelle hva som skjedde, med klart hode.
Og særlig at jeg er lei for det.
Vi har mistet mye begge to.
Føler du at du har mistet like mye som henne?
Nei. Jeg tok fra henne sønnen, og det tilgir jeg meg aldri.
Men jeg har mistet mannen min, datteren min har mistet faren sin -
- og jeg vet ikke engang om jeg får tilbake datteren min.
Jeg forstår.
Jaså? Gjør du virkelig?
Beklager at jeg avbryter, men det gikk fra ille til verre.
Michel, du forstår ikke hva personen har vært igjennom.
Du kan bare prøve å forestille deg det.
- Jeg ville bare støtte henne. - Du støtter best ved å lytte.
Hvordan var det?
Det var hardt.
- Jeg dummet meg t visst ut. - Jeg var for stressa til å lytte.
- Vi avbrøt hverandre. - Dere avbrøt henne.
Dere respekterte ikke pausene. Og for mange kommentarer, Michel.
Mange lukkede spørsmål. Og for mye dømming, Fanny.
Det syns jeg ikke, men jeg prøvde å lokke mer ut av henne.
Den tanken skal du droppe. Du er ikke advokat, ikke politi.
Og du skal ikke føre tilsyn. Du skal bare være deg selv.
Det dere tilbyr er det motsatte av alle andre.
Vi snakker ikke for dem, vi prøver ikke å endre dem.
Vi lytter og tar imot. Betingelsesløst.
Du kjenner dem ikke bedre enn de selv. Lær det hvis du vil være her.
De tenker, hvis dere gir dem lov.
Ellers sier de det de pleier. Og klapper igjen, som de pleier.
Du fyller for mye. Gi plass. Du kjenner henne ikke. Lær av henne.
Følg henne uten å dømme og analysere. Slå av deg selv!
- Følte du deg lyttet til? - Ja.
Nei. Du følte deg vel mottatt og respektert, og det er fint.
Men ikke lyttet til.
Jeg er streng, men dette er for viktig.
Det er nødvendig at dere forstår det. Fullstendig.
Gjenopprettende juss er kampsport.
ALL YOUR FACES
ET ÅR SENERE
Kjør.
- Har du klippet deg? - Martine frisket meg opp litt.
Det er pent. Men det er det når det er mer viltert også.
Du er alltid pen.
Vi rekker bare såvidt neste møte. Jeg regnet med ventetid, men...
Du må legge inn mer buffer når det er fengsler.
- God dag. - God dag.
Jeg heter Fanny. Jeg jobber i kriminalomsorgen -
- og som megler innen Gjenopprettende juss.
Jeg heter Michel. Jeg er pensjonert lærer.
Jeg er frivillig i Offerhjelpen og megler innen Gjenopprettende juss.
Hvordan går det med deg nå?
Strålende.
Det ville vært fint hvis du sier litt om deg selv.
Jeg heter Nassim. Jeg er 29 år.
Ja vel.
Takk, Nassim.
Kan du si litt om hvor du har hørt om Gjenopprettende juss?
- Fra sosialrådgiveren. - Hva har du hørt at det er?
- Møter mellom ofre og innsatte. - Nettopp.
Det er et program som legger til rette for møter -
- mellom en gruppe lovovertredere og en gruppe ofre -
- omkring samme type forbrytelse. Som nå, voldelig ran.
- Får dommeren beskjed? - Bare om deltakerne.
Ikke hva som blir sagt.
Men dommeren liker det, hva? Saken min kommer opp snart.
Det kan vi ikke si.
Programmet er frivillig og gratis.
Det koster ikke noe, men det er heller ingen belønning.
Det medfører ikke straffereduksjon.
- Hva er poenget da? - Å kommunisere.
Du kan stille spørsmål. Fortelle hva du opplevde, og hvordan.
Jeg har fortalt hva jeg gjorde. Jeg vil ikke se tilbake hele tiden.
- Jeg vil fokusere på fremtiden. - Og hvordan ser du fremtiden?
Hallo? Hvordan går det?
Det er evigheter siden. Så godt å høre stemmen din.
Nei. Jeg baker kake til et selskap hos en venninne. Og du?
Jeg vil treffe broren min. Men ikke tilfeldig på en kafé.
Jeg vet ikke hvor han er, men han har åpenbart flyttet tilbake.
Jeg har ikke lyst til å bare støte på ham.
Jeg vil treffes for å sikre meg mot det.
Før hadde han besøksforbud, men ikke nå lenger.
Jeg kan ikke hindre ham i å komme tilbake eller gå bestemte steder.
- Vi må bare bli enige. - Om hva?
Når han vil gå på kirkegården, -
- på kino, i svømmehallen. De tre som et minimum.
Kanskje noen kafeer og restauranter. Dager og tidspunkter.
Jeg vet ikke hvordan dere organiserer... sånt.
Først presiserer vi dine forventninger.
Deretter meddeler jeg dine ønsker til...
Hvordan skal vi omtale ham?
Jeg vet ikke. Som du vil.
- Hva heter han? - Benjamin. Delarme.
- M. Delarme? - Okay.
Jeg meddeler M. Delarme hva du vil, og er han villig til megling -
- møter jeg dere enkeltvis hver andre-tredje uke i et halvt år.
Vi kan legge til flere samtaler senere etter behov.
- Hvordan vil du kontakte ham? - Kanskje via kriminalomsorgen.
Hvis ikke du har et nummer eller en adresse.
Jeg har ingenting. Men jeg vet om en som må ha nummeret.
Kanskje vi også kan gå gjennom denne personen -
- for å få kontakt med ham. For å gjøre det mindre brutalt.
Det kan ikke være henne. Jeg har ikke tillit til henne.
Okay.
- Hvor begynner vi? - Det bestemmer du.
Trenger du å vite alt?
Fortell det du tror jeg bør vite for å kunne støtte deg best mulig.
Okay, jeg kaster meg uti det.
- Det blir nok litt langt. - Bare ta deg god tid.
Jeg ble misbrukt av storebror fra jeg var syv. Han var 13.
Han prøvde analt samleie da jeg var 12. Jeg skrek av smerte -
- og han kunne ikke trenge inn. Etterpå stoppet han.
Året etter ble far og mor skilt, og jeg flyttet med far.
Mor ble hos broren. Han er halvbroren min.
Jeg ble eldre og begynte å få kjærester. Det var komplisert.
Da jeg var 17 år fortalte jeg hva som hadde skjedd.
Alle trodde meg, unntatt mormor.
Hun var imot at jeg anmeldte det, men det gjorde jeg.
Han innrømmet at det skjedde -
- men sa at han ikke visste at jeg ikke ville.
At han var for ung til å vite hva han gjorde.
Jeg vet ikke om han beskyttet seg eller faktisk mente det.
Han ble dømt for voldtekt og voldtektsforsøk.
Han satt i fengsel i tre år, og etterpå flyttet han vekk.
Vi har ikke sett hverandre siden. Det har gått tolv år nå.
Jeg har nettopp hatt en samtale. Jeg må ta notater. Takk.
Jeg fikk 15 år.
Jeg anket og fikk 15 år igjen. Anket igjen og fikk 10 år.
Dommeren kunne se at jeg hadde endret meg.
Først forsto jeg ikke dommen. Det var hverken døde eller sårede.
Og ofrene surra. De forvekslet oss og sa jeg hadde gjort alt mulig.
De kunne ikke kjenne meg igjen.
Hvordan tror du ofrene opplevde det?
Jeg vet ikke. Jeg ville si til dem:
Jeg dreit meg ut. Jeg skal i fengsel. Det er greit.
For dere er det over. Ta pengene deres og vær glade.
Dere virker helt lammet. Lev videre.
Jeg forstår ikke at de sier de ikke kan komme over det.
Det gjør jeg ikke.
- Hei. - Kom inn.
- Jeg har med makroner. - Nei takk. De er for søte.
- Er det godt med kaffe? - Ja.
Hva vil du ham? Har han ikke hatt sorger nok?
Saken var så hard. Han mistet alt. Jobb, kjæreste, venner.
- Han har ikke kommet seg. - Jeg vil ikke plage ham.
Det er lenge siden nå. Det er fortid.
De er flotte, de nye flisene.
De er ikke nye. De er minst ti år gamle. Her.
Merr!
Den kjipe merra!
Jeg skulle gitt henne makroner med dritt i.
Vær så god, de er ikke søte. De er med dritt.
- Er det du som tar møtet? - Hvis han sier ja.
- Hva vil du si? - Jeg overbringer anmodningen din.
- Jeg har med makroner. Vil du ha? - Nei takk.
- De er ikke for søte. - Da vil jeg gjerne. Etterpå?
Når man overbringer en anmodning, får man et svar. Du får et svar.
Hvordan reagerer du hvis han sier ja?
Jeg blir vel lettet. For da kan vi gjøre avtaler.
Da må jeg ikke frykte å møte ham.
Det kan også hende at jeg blir veldig redd.
Kanskje jeg ligger søvnløs. Enda mer enn jeg pleier.
Men det er verre hvis han sier nei. Da lukker jeg aldri et øye mer.
- Lukker du aldri et øye mer? - Nei.
Da han sluttet, gikk det over et år før jeg sov en hel natt.
Jeg visste ikke at det var slutt.
Jeg trodde det begynte igjen. Det hadde det alltid gjort.
Hva mener du når du sier at du er redd?
Jeg er ikke redd for at han gjør meg noe.
Jeg er ikke redd for ham. Jeg er redd for...
Jeg vet ikke.
Den dialogen du vil ha behøver ikke ta form av et møte.
Det kan gjøres på telefon, per brev eller som videokonferanse.
Nei, jeg vil se ham. Det er viktig.
- Hvorfor er det viktig for deg? - Jeg vet ikke.
Jeg tror det er nødvendig.
Jeg heter Judith. Jeg er jurist i Offerhjelpen her i regionen -
- og megler innen Gjenopprettende juss. Forstyrrer jeg?
Chloé Delarme har kontaktet oss.
Hun innledet et forløp hos oss den 8. oktober.
Hun vil ha en samtale med deg -
- så dere kan legge en plan for -
- hvordan dere kan leve i samme område uten å møte hverandre.
Hallo? Unnskyld, jeg kunne ikke høre deg.
- Hvorfor vil ofrene det? - Hva tror du? Hva kommer de for?
For å se om vi angrer.
Ikke for å anklage oss, men for å si at vi er skyldige.
- Hvordan ville det vært å høre det? - At jeg er skyldig? Jeg er jo det.
Noen ganger er ofre sinte.
Hvordan vil du reagere hvis de snakker hardt?
Hvis de sier: "Det du gjorde..."
"Det er ikke... i orden."
"Dere har ingen respekt for andre."
"Dere er noen egoister. Dere er ikke ekte mennesker."
"Dere viser ikke hensyn. Det er ergerlig."
"Straffen var ikke hard nok. I motsetning til meg hadde dere valg."
"Dere slipper ut. Det gjør ikke jeg. Det slutter ikke."
Det har de lov å si.
De sier ikke alltid sånt. Men vi vil du skal være forberedt.
Orker du en samtale etter salsa på torsdag?
Det er en mulighet for mme. Benoit mellom 19.30 og 20.30.
Jeg kan kjøre deg til salsa og vente på deg.
Du er stri. Kjæresten min tar livet av meg.
Sier ikke Martine noe?
- M. Delarme? Jeg er Judith. - God dag.
Kan du høre meg?
Jeg snakket med Chloés storebror. Han vil være med.
Han er rystet over at hun ikke vil treffe ham, men vil vite hvorfor.
Og hvorfor hun anmeldte ham. Det var hardt for ham.
Han visste ikke at hun ikke ville. Hun sa aldri nei.
Han tvang henne aldri.
Han var et barn selv da, og forsto ikke alvoret i det.
I dag bor han sammen med kjæresten fra Antillene.
De prøver å få barn. De arbeider sammen profesjonelt.
Jeg fortsetter.
- "Knust". - "Ødelagt".
Sludder og vås. Det kan ikke stå der, -
- og det skal være lang tilleggsform. Vet du hva kryssord går ut på?
- Visst kan det stå der. Ø... DE... - ...LA.
Det kan ikke stå der. Takk.
Det er ikke sant. Det er virkelig en plage med popcorn.
Michel...
- Du er en ener. Vet du det? - Ja da.
Tror du at du er en god elsker også?
Spør Martine. Men jeg tror jeg fikser det.
- Får jeg sitte her? - Hei, Judith. Hva vil du ha?
Et glass vin. Hvitvin.
Ett glass hvitvin, takk.
- Kjæresten. Han vet jeg er ute. - Halter det ennå?
Han er slitsom.
Selv når alt er bra vil jeg ikke gå rett hjem. Jeg må ha en pause.
- Skal du treffe broren? - Fortell.
Det er klart. Det er tungt, men det gikk.
- Var du ikke anspent? - Hvorfor?
Jeg sliter litt med sexforbrytere.
Ranere og mordere går an. Vi kan til og med ha det hyggelig.
Men voldtektsmenn... Jeg vet ikke om jeg kunne arbeide med dem.
Jeg sier fra neste gang.
- Skål. - Skål.
Skål for oss.
Hei!
- Judith. Jeg er megler. - Gregoire.
God dag.
- Hei. - Hei, Judith.
Det er Nawelle. Judith er en kollega.
Hei. Nawelle.
- Alt vel? - Ja. Takk.
Dette er Yvette og Cyril. De er med på alle møter.
Det er altså her møtene foregår. Fra og med neste uke.
- Vann? - Det er kaffe også.
- Kaffe, takk. - Samme her.
- Vil du ha noe, Sabine? - Nei takk.
Jeg vil ha et glass vann.
Jeg gikk til psykolog i et år. Det hjalp. Jeg sover bedre.
Men det såret jeg har inni -
- vil ikke gro. Og ingen forstår det.
- Jeg snakker ikke om det mer. - Ikke jeg heller.
Ikke engang med mannen min. Han er fantastisk ellers.
Barna mine tror jeg får tilbakefall av dette.
Tilbakefall? Det har aldri sluttet.
Jeg er i konstant beredskap. De mennesker er hjerteløse.
De gjør fryktelige ting, og sier de ikke hadde noe valg.
Det skal de ikke si. Det vil jeg ikke høre.
- Du er sint. - Selvfølgelig. Er ikke du?
Jeg vet ikke.
- Skal dere ha med kaffe? - Ja, gjerne.
Da jeg så deg i bilen, trodde jeg du var en av de kriminelle.
- Okay. - Jeg ble redd. Unnskyld.
- Det gjør ikke noe. - Jeg trodde det bare var kvinner.
Det er bra det er en mann. Du kan beskytte oss.
Hva går dere i? Jeg kan ikke tenke på annet.
Det er sprøtt. Jeg forstår det ikke.
- Skal vi spise lunsj ute? - Nei.
- På en rolig restaurant? - Nei, jeg har med suppe.
Bare gjør det, du.
- Hvordan går det med ryggen? - Fint.
- Er du trett? - Litt, men det går.
Jeg går tidlig i dag.
M. Delarme vil være med.
Han er klar til en dialog, uansett hvilken form den tar.
Han har spørsmål til deg også.
- Spørsmål til meg? - Ja.
Ja vel.
Hva gjør det svaret med deg?
Sist vi kommuniserte -
- var via advokaten, da mor døde. Vi ga avkall på arven.
- Kan du si mer? - Om arven?
Det var ingen. Det var bare gjeld.
Mor ble så sviktet, stakkars.
Hun fikk Benjamin veldig ung, og faren stakk.
Faren min oppdro ham. Det var ikke lett.
Han var ofte vekk. Han er selger.
Det var alltid bråk med Benjamin.
Unntatt når vi gjorde det. Det la jeg merke til.
Det var alltid ro etterpå, og Benjamin var grei med mor.
Men ellers... Hun ante ikke hva hun skulle gjøre.
Hun tok masse medisin og lå til sengs når far var vekk.
Hadde ikke broren min vært der, hadde jeg levd av kjeks.
Hun kom ikke til rettssaken. Hun kunne ikke velge side.
Jeg finner aldri ut hva hun visste.
Om hun forsto hva som foregikk. I rommet ved siden av hennes.
Så hun noe?
Hva tror du selv?
En natt gikk han fra rommet mitt og listet seg tilbake til sitt eget.
Jeg hørte mors stemme: "Hva gjør du?"
Han sa jeg ikke fikk sove.
Neste morgen hørte jeg dem snakke på kjøkkenet. Da jeg kom, tidde de.
- Hvem vet om ditt forløp her? - Ingen.
Jeg vil ikke gjøre folk urolige. Far kunne fått et nytt slag.
- Får du hjelp av en betalt venn? - Hva er det?
Det er det vi kaller det her. En psykolog.
Nei, det har jeg ikke.
En betalt venn. Godt uttrykk.
M. Delarme har hatt det jævlig i to uker.
Møtet vårt har fått ham til å huske rettssaken og fengslet.
"Jeg ble behandlet som voldtektsmann og kalt pedofil."
Han sier han har en normal seksualitet og aldri tvang henne.
Han beklager dersom søsteren har lidd, men det har han også.
Det er to dører.
En inn til fengslet, og en som fører ut.
Dere kommer inn døren fra fengslet og tar plass på disse tre stolene.
- Hvor vil du sitte? - Jeg vet ikke. Der?
Ofrene venter på dere. De sitter her. Hvordan vil du hilse på dem?
- Noen ofre vil ikke håndhilse. - Ikke jeg heller. Jeg bare nikker.
- Jeg har bakt sjokoladekake. - Den ser god ut.
Jeg vil si alt med en gang. Så kan jeg slappe av.
Morn.
Hei og velkommen. Takk for at dere kom.
Det er her vi møtes tre timer hver tirsdag de neste fem ukene.
Og så er det et statusmøte to måneder senere.
Her er talepinnen.
Når man vil si noe, ber man om pinnen.
Taletiden slutter når dere slipper pinnen eller gir den videre.
Vi er veldig glade for å se dere og komme i gang med møtene.
Det har påvirket oss mye å følge dere i så lang tid -
- og vi takker for tilliten.
Dere kjenner oss to, men dere har ikke møtt hele fellesskapet.
De får presentere seg nå.
Hei, alle sammen. Jeg heter Yvette og er 62 år.
Jeg har arbeidet med HR i mange år i et stort firma.
Jeg er også fengselsbesøksvenn.
Som frivillig i fellesskapet er min oppgave å lytte til dere -
- ledsage dere og støtte dere betingelsesløst.
Takk, Yvette. Cyril?
Jeg heter Cyril. Jeg er 41 år og filmrekvisitør.
Jeg er frivillig som Yvette, og er også her for å støtte dere -
- og for å vise at samfunnet har en interesse i dere.
Altså å samfunnet interesserer seg for dere. Det var dårlig formulert.
Vi starter med en runde der dere presenterer dere -
- og forklarer hvorfor dere ville delta i dette forløpet.
Hva er beveggrunnene og forventningene deres?
Hvem vil begynne?
Jeg heter Nawelle. Jeg er 39 år.
Jeg ble ranet på supermarkedet der jeg arbeidet.
Jeg kom bare for å fortelle hva det er dere gjør med ofrene.
Så dere forstår at dere knuser livet til folk.
For penger, for moro skyld, eller hva det nå er.
Et overfall har ikke bare et offer. Det er også familiene. Barna.
Det vil jeg dere skal forstå.
Jeg vil også lytte til andre ofre.
Det var fint å snakke sist.
Å utveksle erfaringer med noen som forsto hva jeg snakket om.
Jeg er lei av å være en byrde. Familien har gjort hva de kunne.
De må ikke ta kampen lenger.
Det er jeg som skal komme videre. Det er derfor jeg er her.
Jeg er Gregoire. Jeg er 46 år og bilmekaniker.
Min datter og jeg var utsatt for et hjemmeran.
Jeg vil forstå hvorfor folk begår forbrytelser -
- og hjelpe dem til å ikke gjøre det igjen.
Jeg liker ikke fengsler.
Det er fryktelig å se folk komme ut enda mer ødelagte enn de var fra før.
Jeg er også lei av at jeg ikke kommer meg videre.
Jeg har prøvd veldig mange ting for å legge det bak meg.
Men jeg klarer ikke.
Jeg er ikke den samme som før.
Livet er ikke som før.
Og det var bedre før.
Takk.
Jeg heter Issa, og jeg er 25 år. Jeg begikk ran mot et minimarked.
Jeg har sittet inne i fire år. Jeg kommer for å rydde opp i livet.
Jeg vil ut og ta meg av min gravide kone.
Jeg vil ut av volden.
Kan jeg svare på spørsmål fra ofrene, kan det kanskje hjelpe dem.
Jeg heter Sabine. Jeg ble utsatt for veskenapping.
Jeg var 64 år. Det er syv år siden.
Det kom en på scooter og ville rive fra meg vesken.
Jeg ble dratt bortover fortauet. Scooteren kom ut av balanse.
Tyven veltet og ble rasende.
Han sparket meg på hendene og armene og kjeftet.
Jeg fikk mange helseproblemer.
Jeg var innlagt i to måneder og fikk mange komplikasjoner.
Jeg er her for å forstå denne volden.
Jeg forstår den ikke. Jeg forstår ikke denne volden.
Jeg forstår ikke ungdommen. Volden og det aggressive språket.
Jeg føler meg fremmed.
Jeg vil ikke være redd lenger. Jeg vil legge det bak meg.
Det var det. Jeg slutter her.
Jeg heter Thomas.
Jeg har gjort mye dumt.
Jeg er 44 år. Jeg har sittet 19 år i fengsel.
Jeg har et dystert liv bak meg.
Jeg har alltid ødelagt alt.
Jeg vil være med i dag -
- for å prøve å ikke havne her igjen.
For en gangs skyld vil jeg prøve å gjøre noe positivt.
Jeg vil svare på alle spørsmål, og hvis det hjelper dere, -
- er det allerede noe.
Jeg har sittet inne i ni år. Jeg slipper ut snart.
Jeg begikk et hjemmeran. Jeg er her for å forstå ofrene bedre.
Jeg vil prøve å komme ut av skallet.
Tusen takk, alle sammen.
Er det noen som vil være den første til å fortelle sin historie?
Jeg satt i kassa på et lite supermarked.
En dag nærmere stengetid kom det inn en svartkledd mann.
Med finlandshette og hansker. Og pilotbriller. De med speilglass.
Du kunne ikke se noe av ham. Ikke engang hudfargen.
Han sa det var et ran.
Jeg var forvirret og spurte: "Hva foregår her?"
Jeg sa det høyt uten å være klar over det.
Han gikk bort til meg og satte en pistol midt mellom øynene på meg.
Han sa: "Forsto du meg ikke?" Jeg så meg selv i brillene.
Så ansiktet mitt med pistolen mellom øynene.
Jeg trodde han skulle skyte meg.
Han la en hånd på skulderen min og skjøv meg rolig ned på gulvet.
Han siktet på min kollega og ba henne legge seg ned.
Bestyreren kom, mannen krevde penger, og de gikk ut bak.
Jeg så gulvet under kassen. Støvet, en brun strikk, en mynt.
Jeg vet ikke hvor lang tid det gikk. Om det var et eller ti minutter.
Jeg følte det som en time.
En time. Den brune strikken, støvet og mynten.
Bestyreren kom og sa han var gått. Han var blek.
Vi reiste oss opp. Min kollega gråt. Jeg klarte ikke.
Jeg tror jeg hadde hatt det bedre hvis jeg hadde grått da.
Min kollega hadde mareritt, -
- men hun var på arbeide igjen to uker senere. Livet gikk videre.
Jeg gikk ned med flagget.
Jeg klarer ikke noe i dag.
Jeg utviklet angst for å være ute.
På gata, på trikk og buss, i butikker.
Jeg går ikke ut. Jeg arbeider ikke. Jeg kan ikke følge barna mine rundt.
Jeg ser fjernsyn. Jeg tar piller for å sove og for å kunne gå ut.
For å kunne se datteren min danse. Ellers får jeg panikkanfall.
Jeg kan ikke passe hjemmet. Jeg kjefter på barna og mannen min.
De vil jeg skal bli som før. Før var jeg blid og glad.
Nå hisser jeg meg opp over ingenting. Jeg er sint hele tiden.
Jeg er en dårlig mor.
De fant aldri raneren. Han har hverken ansikt eller navn.
Jeg tenker at han kommer igjen. Det er jo klart.
Han kjenner meg. Han vil gjøre ferdig jobben.
Vi anmeldte det. Kanskje han er sint. Kanskje vi er naboer.
Det tenker jeg på hele tiden. Hele tiden.
Sånn er det.
Det er fem år siden.
Det var ti minutter av livet mitt, og det livet tok slutt da.
Ti minutter for ingenting. For ingenting. For penger, for...
Er det noen som vil ha ordet?
- Vil du røyke? - Nei takk, jeg har sluttet.
Bra.
En gikk inn på min datters rom. De andre geleidet meg ned i stuen.
De ville ha koden til pengeskapet mitt.
Jeg sa jeg ikke husket den. Den var ny og ville ikke feste seg.
Jeg sa den sto på en lapp i en nattbordskuff.
Den nervøse gikk opp. Han fant den ikke og gjorde masse rabalder.
Han som ble nede, var rolig. Jeg spurte hvor datteren min var.
Han sa hun var på rommet sitt. Jeg ba ham hente henne.
Han ergret seg over bråket fra den andre.
"Er du sikker på at den er der?" Jeg lovte det.
Den nervøse kom og sa at det bare var klær.
Jeg sa: "Ikke kommoden. Nattbordet."
Den rolige sa: "Sengebordet, din mongo."
Han gikk igjen og kom fort tilbake med koden.
Jeg sa at det var den, og så gikk de inn til pengeskapet.
Så ble det sagt: "Nå går vi."
Han som var hos datteren min kom ned.
Jeg sa: "Hvor er hun? Slipp meg fri!"
Men de bare gikk. Jeg ropte på datteren min, men hun svarte ikke.
Jeg ropte navnet hennes mange ganger.
Jeg fikk jernsmak i munnen fordi jeg var redd.
Bare det å fortelle om det får den til å komme tilbake.
Jeg var fryktelig redd.
Jeg ålte meg bortover gulvet til inngangsdøra.
Jeg skrek i fem minutter. Naboene kom og fikk befridd meg.
Jeg fór opp på min datters rom. Hun var bundet og kneblet.
Jeg kikket etter sår og spurte om hun var uskadd. Det var hun.
Fyren som hadde vært hos henne hadde en kniv.
I retten sa han at han var ubevæpnet, men min datter så den.
Men forsvaret sa hun kanskje hadde sett feil.
Det var hardt for henne å ikke bli trodd.
Jeg kunne kverket dem hvis ikke jeg hadde ristet på hendene -
- som en annen stakkar.
Jeg burde hørt dem.
De kom gjennom døren. Den knirket. Jeg kjenner lyden.
De gikk opp trappen.
Samme der. Jeg kan alle lydene, knakingen i trappetrinnene.
Men jeg hørte ingenting.
Så jeg gjorde ikke noe.
Etterpå fikk jeg en alvorlig depresjon.
Vi ble skilt, og jeg forsømte forretningen.
Til slutt sov jeg i varebilen. Jeg var helt på bånn.
Far sa at livet handlet om å være en god far og ektemann.
Jeg hadde vokst opp sammen med makkeren min.
Han var en kjempe. 1,95 meter høy med en snodig kropp og digre armer.
Jeg ville ikke gjøre noe med ham. Han var for lett å kjenne igjen.
Men jeg var presset og sa okay. De fant ham selvfølgelig straks.
Purken kunne se at han var dum, og at jeg var hjernen bak det.
Vanligvis planlegger jeg ikke.
Jeg føler ikke jeg har bestemt noe i livet. Jeg har bare fulgt andre.
Det går lett galt. Det er ingen hjelp hvis du dropper ut.
Og det er altfor lett å finne våpen og folk å begå kriminalitet med.
Et ran tar bare et par minutter, og gir mye penger.
Ingen gir deg arbeid.
Jeg trengte penger, så jeg begikk det ranet.
Det var andre ran før det, og mye andre greier.
Men akkurat det ranet angrer jeg. Det gikk over styr.
Jeg har hørt historiene deres. Mange ting visste jeg ikke.
Det gjorde jeg virkelig ikke. Og jeg sier oppriktig unnskyld.
Jeg hadde heller ingenting.
Jeg var på fosterhjem. Men jeg gjorde ikke sånt.
Og ikke si du søkte jobb. Gjorde du det?
Sendte du noen en CV? Var du på jobbsamtaler?
Nei. Men når jeg så hvordan folk i familien måtte kjempe...
Og jobbsenteret er elendig organisert.
- Så det er jobbsenterets skyld? - Nei, det er det ikke.
Nei. Det er bare din egen skyld.
- Du har tatt dine egne valg. - Ja. Jeg har tatt dårlige valg.
- Jeg var ikke så klok som deg. - Jeg er jo et geni...
Vær så god.
Når det gjelder det du sa i stad, Nawelle...
Du sa du var redd.
Jeg ville si at...
Jeg tror du tar feil. Vi ser ikke ofrene.
De fins ikke for oss.
Det er ikke de vi er ute etter. Det er penger eller kredittkort.
Vi har ikke noe imot dere. Og vi er så stressa at vi ikke ser noe.
Hvis han møter deg, kjenner han deg ikke igjen.
Og hvis det var meg, og jeg gjenkjente deg -
- ville jeg krysse gata og løpe.
Jeg ville vært redd du gjenkjente meg og varslet politiet.
Man er alltid redd etter et ran.
Du har ikke noe å frykte. Det kan jeg garantere.
- Jeg er veldig sent ute. - Hun sitter på kontoret ditt.
Beklager at jeg er sen.
Det gjør ikke noe.
- Jeg er ikke sikker lenger. - På hva?
Hvorfor jeg gjør dette. Forstår han at jeg ikke vil ses etterpå?
- Hva sier han? - Det kan jeg ikke fortelle.
Jeg kan bare si at jeg har gitt videre ønsket ditt ordrett.
Jeg trodde ikke det ville påvirke meg sånn.
Det er ikke til å holde ut.
Jeg kan ikke holde ut at jeg skal lide igjen.
Jeg har ikke skåret meg på flere år. Jeg hadde lagt det bak meg.
Broren min så det da jeg begynte. Han sa det var kvalmt.
Det er ikke sant. Jeg passet på å desinfisere det.
Vil du ha noe å drikke? Noe varmt? En kopp kaffe?
- Her. - Takk.
Vi kan stanse prosessen når som helst.
Det vil jeg ikke.
Jeg er urolig for deg, kjære. Bekager at jeg blir uformell.
Jeg må vite at du er i sikkerhet.
At du har noen å snakke med og ikke står alene med dette.
Og selvskadingen må slutte før vi fortsetter.
Det er ikke noe problem. Jeg gjør det ikke mer.
Det beroliger meg ikke. Du kan få nummeret til en terapeut.
Det er altfor mye.
- Takk for at jeg får være her. - Du får Floras gamle rom.
- Forstyrrer jeg ikke? - Nei da.
Jeg er ikke her hele tiden. Vi passer barna på skift.
Så koselig.
Vi har barnebarna, så det er nuggets og pommes frites.
- Er det greit? - Ja.
- Jeg skal ikke lage en salat? - Nei, det går bra.
- Bare du har ketchup. - Det sier seg selv.
Nå vi har et lite problem.
Issa kommer ikke i dag.
Han kan ikke være her. Vi beklager.
- Hvorfor? - Vi vet at han er på straffecelle.
Derfor vil vi spørre om vi skal gjennomføre møtet uten ham.
Vil ikke kollegene deres ha ham med, eller har han gjort noe?
Fengslet motarbeider oss neppe. Vi vet ikke hva som har skjedd.
Jeg beklager, men jeg forstår ikke.
De møtene er viktige. Vi har forberedt oss i månedsvis.
Issa har det visst vanskelig med fengselspersonalet.
Så det skal bare en krangel til...
Er det noen av dere som ikke ønsker å gjennomføre møtet -
- nå som vi ikke er fulltallige?
- Det gjør ikke meg noe. - Ikke meg heller.
- Gregoire? - Okay.
Jeg vil si takk.
Det du fortalte forrige gang...
Det er som om 50 kilo er løftet av skuldrene mine.
Jeg har gått til psykolog i tre år, og på tre timer fikk du løsnet det.
Det er merkelig å si det til deg, men det er sant.
Jeg burde fortelle grunnen til min siste fengsling, -
- men det har vært så mange andre. Rullebladet mitt omfatter det meste.
Livet mitt har vært styrt av dop.
Jeg har gjort alt for å skaffe det. Langet, svindlet, gjort små brekk.
Begått innbrudd, heleri og ran.
I 25 år har jeg vekslet mellom et liv i fengsel og et liv på gaten.
Eller hos gudmor. Far og mor ga meg opp etter min andre soning.
Min siste dom var den hardeste. 13 år.
Jeg hadde utgitt meg for å være elektriker.
Jeg hadde alt utstyret. Jeg så bra ut.
Jeg oppsøkte eldre mennesker og skremte dem.
Jeg tok alt de hadde. Som regel ikke stort.
Den gamle mannen den dagen var ikke alene.
En fyr jeg kjente var hos ham. En fyr jeg ikke kan fordra.
Jeg gjenkjente ham straks, og det gikk helt galt.
Jeg sperret ham inne og gikk amok.
Det tok dem flere uker å finne meg.
Og jeg var lettet da det skjedde. For jeg hadde overskredet en grense.
Jeg fikk 13 år. Det hadde jeg også fortjent -
- for alt det jeg var sluppet godt fra.
Jeg vet ikke hvordan jeg slapp fra det, for jeg var konstant skev.
Jeg har alltid elsket dop. Ofte tenker jeg at det var teit.
At musikk eller maleri ville vært like kult.
Jeg hadde blitt en ny Picasso. Jeg hadde en enorm lidenskap.
Men jeg ville bare ta noe. Finne noe å ta.
Finne noen som kunne skaffe. Finne steder å ta det.
Finne dop i fengslet. Finne dop når jeg kom ut.
Det er ikke noe liv.
Det er ingen fremtid.
Jeg tenkte faktisk på å ta mitt eget liv.
Jeg fikk smuglet inn medisin. Jeg var klar.
Og akkurat den dagen det skulle skje...
Da ble jeg kalt til samtalerommet. Det var min gudmors sønn.
Jeg likte ham ikke, men jeg elsket henne.
Han fortalte at gudmor døde noen uker tidligere.
Og at hun hadde testamentert meg en liten sum penger. 6000 Euro.
Jeg vet ikke hva det gjorde med meg.
Men jeg sitter i hvert fall her nå.
Vil noen si noe? Sabine?
Nassim?
Det er bare fysiske problemer. Det går over. Det går bedre alt.
Men jeg er redd for å gå ut.
Jeg er redd for gatene. Fortauene.
Jeg har en tåpelig angst for at det skjer igjen.
Jeg er nok et lett offer. Jeg er til og med blitt eldre.
I starten prøvde jeg å gå uten veske, med hendene i lommen.
Men det var verre.
For hvis de ville ha penger, ville de gå i lommene på meg.
De ville ruske meg og rive frakken av meg.
Så jeg har holdt meg hjemme i syv år.
Men det er heller ikke hyggelig. Jeg bor ut mot gaten.
Jeg syns lydene er vanskelige. Scooterne. Folk som skriker.
Så jeg holder meg mest i soverommet ut mot gården.
Sånn forholder det seg.
Jeg skulle ikke ha gått ut akkurat da.
Det gjorde jeg ellers aldri.
Jeg kom meg ikke tidlig av sted, som jeg pleide.
Jeg skulle sluppet vesken. Jeg vet ikke hvorfor jeg holdt fast.
De par tingene.
Jeg hører at min historie ikke er like alvorlig som deres.
Jeg burde ha det bra. Folk sier at det bare var en veskenapping.
Og jeg vet det.
- Men det hjelper ikke. - Det er alvorlig.
Beklager å avbryte, men det er svært alvorlig.
- Jeg vet ikke det. - Jo. Han slo deg.
- Du måtte på sykehus. - Han ga deg beinbrudd, det svinet.
Hvis noen gjorde det mot mor, ville jeg drept ham.
- Går det bra? Ble du skremt? - Nei.
Bare ta. Det er en sitronkake og en med nøtter.
- Har du bakt selv? - Sammen med sønnen min.
- Hvor gammel er han? - 11. Lager du mat?
Ikke nå lenger. Jeg er alene. Jeg får ikke laget mat til meg selv.
Før et ran barberer jeg meg alltid overalt.
Jeg kjøper hansker og hetter til alle. Minst 50 kilometer unna.
Jeg velger klær til de andre. Noe enkelt, i svart, -
- som er helt anonymt.
Jeg skaffer våpen også.
Vi var fire. Målet var en rikmann.
Vi ble tipset om at han og kona hadde minst seks kredittkort.
Vi kom ved 23-tiden. Vi ventet vet bassenget.
Vi så mannen og kona gå rundt i huset. Ikke barna.
Det var visst ingen hund, men jeg var på vakt. Holdt øye.
Lyset ble slukket. Vi ventet to timer til.
Klokken halv fire gikk vi inn en hageport. Den var åpen.
Vi listet oss inn. Men så kom det en merkelig, høy lyd.
Jeg forsto ikke hva det er.
Det lå en gitar på en stol. Partneren min gikk rett på den.
Vi ble nervøse.
Vi rørte oss ikke. Vi sto stille som statuer.
Men ikke noe skjedde.
Det var en familie med to barn. Vi var fire, og de skulle være fire.
Men jeg var på vakt. Du vet aldri. Kanskje det var noen på besøk.
Vi vekket dem og bandt dem i spisestuen.
Vi fant to kort i mannens lommebok, men ingen i vesken til kvinnen.
Vi spurte etter de andre kortene. Kvinnen sa det bare var de to.
"Hvordan handler du?" spurte jeg. "Jeg får kontanter av min mann."
Det var tydelig at hun ikke ville gi seg.
Det er alltid noen sånne. Det er ofte kvinnene.
Mannen forsto at det gjaldt penger og kunne gå fort.
Vi lette i kvinnens vesker og på soverommet.
Kortene lå i en skrivebordsskuff. Men hun ville ikke ut med pinkodene.
Og nå var mannen også blitt tverr. Han ville ikke være en svekling.
Vi ble utålmodige. Vi la press på mannen.
Vi ristet ham, og truet ham med våpnene.
Til slutt ga de oss pinkodene. Vi forlot huset og delte oss.
Jeg ba de andre holde lav profil. Ikke kjøpe noe. Ikke vise seg frem.
Ellers ville jeg banke dem.
Det var en som ikke hørte etter.
Han føyk rundt på en ny motorsykkel uka etter og ble tatt med en gang.
Og han anga oss andre. Det var ikke noe å gjøre.
Det var modig av deg å fortelle. Det skal du ha takk for.
Jeg er lei for det du var ute for. Unnskyld.
Du skal ikke unnskylde. Det var noen andre.
De tilgir jeg aldri.
Hei. Skal vi?
Og hvis han sier at du lyver?
- Om hva? - Jeg vet ikke.
Men hvordan vil du reagere?
I starten løy jeg ikke for politiet. Men senere gjorde jeg.
Det sier seg selv. Når de spør om uvesentlige ting.
Hvilken dag? Når? Hvor mange ganger?
Hvor mange fingre? Hvor langt opp?
Det viktigste fortalte jeg ikke om. De var ikke interessert.
De spør hvor mange fingre, ikke hvordan det føles. Det gjør vondt.
De vet ikke at det var verst når han ikke kom.
Da måtte jeg sove på skolen igjen, etter å ha vært redd uten grunn.
Jeg husker alt.
Jeg har ikke fortrengt noe, eller hva det heter.
Jeg kan godt lyve. Jeg er god til det.
Jeg har lært det av ham.
- Hvordan ser han ut? Tjukkere? - Det kan jeg ikke si.
Skal jeg be om lov til at du får et foto?
Han var flott.
Mor sa at jeg var heldig som hadde en omtenksom bror.
Jeg mistet broren min da jeg anmeldte det.
Jeg har ikke noen bror mer.
Og det er jeg lei for. Jeg forgudet broren min.
Han var storebroren min.
Hei, far. Ja, det går fint.
Hva er det med Nours telefon? Nummeret virker ikke.
Kan du gi meg det?
Nei, nå. Finn det.
Det gjør ikke noe. Jeg venter.
Unnskyld, får jeg låne en kulepenn?
Takk.
Er du der? Okay. Sa du fjorten?
Hvorfor var du ikke klar i tide?
Jeg snakket med en medfange om røyk. Han kødda med meg.
Vi kranglet, og jeg ble forsinket. Og vaktene ville ikke høre på meg.
- Hvorfor? - De er sure på meg.
De kaster meg på cella for ingenting. Det er ikke første gang.
Du sa du skulle snakke med en annen innsatt.
Men du skulle også komme i tide, så du kunne være her.
Du hadde forpliktet deg overfor oss til å delta på fem møter.
Det er derfor jeg er sur. Vaktene visste at det ikke var min skyld.
Hvordan er det ikke din skyld? Det er du som kødder med oss.
Du gjorde noe, så du kom for sent. Punktum.
Og vi ventet som en gjeng idioter.
Sabine, Thomas og Nassim fortalte historiene sine.
Foran dem sto en stol som sa: Jeg driter i historiene deres.
- Jeg tror ikke du har forstått... - Nei, nei. Jeg har forstått.
Det er ikke din skyld. Det er jobbsenteret. Vaktene.
Du har ikke gjort noe. Det du gjør har ingen følger.
Har du viktigere ting å gjøre enn å være her? Det er mulig.
Jeg dømmer deg ikke. Det er ditt liv. Gjør hva du vil.
Men ta ansvar for det.
Si det som det er. Dropp de latterlige utfluktene!
Jeg er også i tvil om dette. Jeg kunne vært hos datteren min.
Hvorfor møte folk som knuser andres liv og ikke tar ansvar?
Du lyver! Det var det samme i retten.
"Den var ikke ladd." "Jeg var bare med."
En påsto han ikke hadde vært der. På tross av DNA-bevisene.
Ingen av dem så på meg i retten! Ingen hadde øye for datteren min!
Ingen sa unnskyld til datteren min! Faen!
Jeg ville høre historiene deres.
- Unnskyld. - Bare glem det.
- Skal vi ta en pause, Gregoire? - Nei.
Issa?
Jeg har et spørsmål.
Jeg har et spørsmål i forhold til det dere har fortalt.
Hvorfor begår dere ikke innbrudd?
Det er vel lettere å stjele fra et lager etter stengetid?
Mennesker er vel mer krevende. Vil dere ikke heller slippe dem?
Det er ikke like lett å stjele fra butikker og lagere.
De har ofte alarmer og kameraer. Sikkerheten er bedre.
Ikke alltid, men...
Ved innbrudd kan vi ikke like folk. Men det kan vi ved et hjemmeran.
Kan dere?
Liker dere å vekke folk, binde dem og ramponere hjemmet deres?
Nei, men vi trenger pinkoder. Vi har ikke noe valg.
Men dere har våpen. Våpen er farlige.
- Våpen kan drepe. - Men ellers gir ikke folk noe.
Du kan ikke si: "Hit med koden, ellers dytter jeg deg."
Det handler ikke bare om penger. Vi trenger også penger.
- Er dere nødt til å stjele dem? - Nei, nei. Kan jeg få pinnen?
Kan vi droppe pinnen? Hvis alle er med på det?
Hvis vi snakker i munnen på hverandre, kan vi bruke den igjen.
Er alle med på det?
Kan jeg fortsette?
Det stemmer at vi bærer masker og våpen.
Men vi er redde. Vi vet ikke hva folk gjør.
I det øyeblikket vi er på vei inn i et hus...
Da tror jeg vi er reddere enn ofrene blir.
Vi vet ikke om det venter noen med et gevær.
Når vi er inne, er jeg mindre redd. Da går det bedre. Men bare litt.
Vi går med masker og bjeffer til folk for å gjøre inntrykk.
Så de holder seg i ro.
Men vi bare slår, vi banker dem ikke.
- Slag er også bank. - Nei.
Bank er med våpen, spark og knyttnever. Mor slo. Far banket meg.
Nettopp. Far slo, og onkel banket meg.
Det er som deg, Sabine. Du fikk bank. Han gikk for langt.
Du snakket om å riste og legge press.
- Jeg forsto ikke hva du mente. - Vi slo mannen.
Hvorfor sier du alltid "vi" og ikke "jeg"?
Er dere en bande? Er dere mange?
- Hvem slo ham? - Jeg.
- Og hva skjedde? - Jeg så på kona.
Jeg kunne se hun ikke ville gi oss pinkodene, selv om hun var redd.
Du skulle tro hun blåste i familien. Hun satte alle i fare.
Jeg så henne inn i øynene og rettet pistolen mot sønnen hennes.
Det hjalp. Hun ga oss pinkodene med en gang.
En av de andre dro i en minibank.
Han ringte og sa det virket. Og så dro vi.
Jeg hadde styring.
- Var pistolen din ladd? - Ja. Men ikke de andres.
De andre er for skvetne og hissige.
Jeg vet ikke hvorfor jeg... Jeg er annerledes.
Jeg skriker aldri. Jeg gråter aldri.
Jeg gråt ikke i retten. Jeg gråt ikke da mor døde.
Men jeg ville ikke skutt. Jeg vil aldri skyte noen.
- Jeg gjør aldri et barn noe. - Du siktet på et barn med pistol.
Det skyldes noe annet enn pengenød. Tenk på det hvis du vil endre deg.
Er vi avvikere, med våre mareritt? Det er du som er avviker.
Det er avvik å ikke gråte og skrike. Og sørge over moren sin.
- Skjorten din har en fin farge. - Takk.
- Vinrød. Den liker jeg. - Ja. Lilla.
- Heller bordeaux. - Mørk rosa.
Kanskje helt akkurat. Det er artig med farger.
- Den er jækla god. Takk, Cyril. - Og Sabine.
Hun har bakt madeleinekakene. Neste gang lager hun quiche.
- De er gode. - Takk.
Mannen min kan ikke kjøre meg neste gang.
- Vi finner en som kan. - Det går busser også.
Å ja, det er jo også lett.
- Det er fint med buss. - Ikke alltid.
Jeg har kamerater som robber busser.
- Nei, det er greit. - Jeg skal kjøre deg.
De fant ham ikke, så jeg fikk ikke erstatning.
Jeg ville ikke ha pengene hans heller. Penger hjelper ikke.
Men jeg skulle gjerne sett at han var blitt dømt.
At han måtte lide. Sperret inne langt fra familien.
Jeg angret på at jeg møtte opp. Det hadde ikke noe å si.
Jeg følte meg som en statue.
- Hva kalles forbipasserende i film? - Statister.
En statist. Det var det jeg var.
Du sier penger ikke hjelper. Men jeg slet for å yte erstatning.
Og familien min også. Det var trist, for ofrene mine hadde mer enn nok.
Og en av dem slo selv, med en sykkellås. Så...
- Så hva? Han forsvarte seg. - Ja.
Hadde han latt være, hadde vi ikke banket ham så han fikk en øyeskade.
Han er et offer. Vi gikk for langt. Men han er ikke et offer som dere.
Kan du høre deg selv?
Du slo ut øyet på en fyr. Vet du hvordan det er å mangle et øye?
Forstår du at ofrene dine lider på samme måte som oss?
Du syns synd på oss, men ser ikke at du har gjort det samme.
- Jo. Jeg vet at jeg er skyldig. - Ikke for alvor.
Kanskje du vet at du er skyldig -
- men du føler deg ikke ansvarlig.
- Det er nettopp det. Takk, Yvette. - Jeg forstår ikke.
Tenk på det. Du er begavet nok. Du må tenke på det.
Nei, nei. Nei!
Nei!
Kom igjen! Kom igjen! Ja!
Ja! Ja!
For faen! 7.20!
7.20. Faen i helvete! Satan i helvete!
Hvorfor skriker du sånn?
Hvordan kan du tenke på et møte? Hvorfor skal hun tilbake i det?
Vet du hvor lang tid hun brukte på å slippe det?
Vet du hvordan hun var da jeg møtte henne?
Hun var 15 år og pornostjerne. Hun var helt forskrudd. Uhyggelig.
Jeg holdt fast av kjærlighet. Vi måtte starte forfra som tenåringer.
Hun kom seg fri fordi hun er veldig intelligent og modig.
- Men hun er skrøpelig. - Hør her.
Jeg kjenner ikke Chloé så godt som du, men hun vil møte broren.
Jeg skal ikke vurdere om det er klokt av henne.
Jeg skal skape gode vilkår.
Trekker jeg meg ut av ligningen, er ønsket der ennå -
- men de trygge møtene er vekk, og da går det dårlig.
Mehdi... Jeg har tillit til denne prosessen.
Og til Chloé. Hun kan håndtere det. Det er det vi jobber med.
Han vil manipulere henne. Det gjør du også.
Han innbilte henne at det var kjærlighet.
Han er en bedrager.
- Unnskyld. - Det gjør ingenting.
- Alt vel? - Ja, jeg ble bare forsinket.
- Alt vel med deg? - Ja, takk.
- Vet du at Mehdi har vært her? - Ja. Han skremte deg vel ikke?
- Skal vi drøfte det? - Nei.
Jeg forstår godt at han er urolig. Men det er ikke jeg.
Det kan godt endre situasjonen at Mehdi vet om dette.
- Det kan få deg ut av balanse. - Det tror jeg ikke.
- Det føler jeg ikke. - Det vet du best.
Hvis Mehdi kan være en støtte tross uroen...
Det er han alltid. Blir jeg bortført i jungelen, -
- så bare glem politiet, og tilkall Mehdi.
Jeg har tenkt meg om, og jeg har noen spørsmål til Benjamin også.
Det er bare noen detaljer. Ting jeg har lurt på lenge.
- Fint. Vi gjennomgår dem sammen. - Han skal ha dem før møtet.
- Hvorfor er det viktig? - Han skal kunne forberede seg.
- Hva hvis han ikke kan svare? - Da er det fordi han ikke vil.
- Hva vil du syns om det? - Det endrer ikke stort.
Da tenker jeg nok at han ikke har forstått noe.
Og at dette var nødvendig for at jeg innså det.
Eller så vil jeg spørre meg hvorfor jeg forventer noe av ham ennå.
Du kan oppleve alt mulig på møtet -
- unntatt fysisk og verbal vold. Men jeg kjenner ikke dine grenser.
Vi må finne ut sammen hva du ikke ønsker å oppleve.
Hva er det verste han kan si? Hva har han ikke lov å gjøre?
I dag har jeg det ikke så...
Jeg vet ikke om jeg kan fortsette.
Det er bra for meg å møte dere -
- men jeg tror det er for sent.
Jeg skulle gjort det tidligere.
Jeg har kastet bort så mye tid de siste syv årene.
Alt glapp ut av hendene på meg.
Jeg har latt båndene til barna visne.
Jeg treffer ikke barnebarnet mitt mer.
Jeg dro ikke og så lillesøsteren da hun ble født.
Jeg kjenner henne ikke.
Sønnen min er skuffet over meg.
Han forstår det ikke, men jeg tør ikke gå ned på stasjonen.
Jeg er redd for toget. Jeg er redd for å kjøre bil.
Og jeg som var kjørelærer.
Jeg forklarer det ikke, for det er så usselt. Jeg er ussel.
Jeg finner på unnskyldninger. Jeg lyver for alle.
Jeg sier jeg har det bra, -
- men jeg sitter hjemme foran TV og snakker med meg selv som en idiot.
Jeg har en internettforbindelse jeg ikke bruker.
Og jeg kaster bort tiden.
Jeg har kastet bort all min tid.
Jeg gledet meg til pensjonen. Jeg ville gjøre alt mulig.
Reise...
Gjøre spennende ting som dere.
Men jeg gjør ikke noe. Jeg duger ikke til noe.
Livet har gått i stå. Gått opp i røyk.
Det er for sent nå.
- Det går sikkert bra. - Det er ikke for sent.
Jeg blir også lei meg. For at jeg ikke har gjort det før.
- Men det er ikke for sent. - Du er ikke ussel.
- Du var ikke redd for oss rasshøl. - Jo.
- Da er det jo enda flottere. - Du er utrolig modig.
- Båndet til familien kan styrkes. - Sønnen din vil forstå det.
Ja. Det er tid ennå. 10 år, 15 år. Så mange dager.
- Det er lang tid. - Ja. Selv et år er lang tid.
Så mange timer og dager.
Men en god internettforbindelse hjelper også.
Hvorfor ler dere?
- Underveis tenker man ikke på noen. - Ikke foreldrene heller?
Du tenker på vesken, pengeskapet. Moren min var også død.
Og som sagt var far et jævla rasshøl.
Ja, faren din. Men du sier moren din led.
Får du aldri lyst til å bli til noe, så hun kan få det bedre?
Hun burde komme til noe sånt. Har dere møter om vold i ekteskapet?
Ja, om alle typer forbrytelse.
Barnemishandling også.
- Jeg ble ikke mishandlet. - Slag er mishandling.
- Klart. - Ja, men... nei.
Jo.
Har moren din aldri anmeldt det? Det svinet må jo få straff.
- Vil broren si unnskyld? - Ja, men det er mer innfløkt.
Han vil også ha en unnskyldning. Fordi hun anmeldte ham.
Han vil de skal tilgi hverandre.
Det godtar hun ikke. Det vil hun ikke høre på.
Da kan ikke møtet finne sted. Som så mange andre møter.
Og blås i det. Det er innledet en dialog.
Jeg vet det, men...
De har kommet så langt, og det er viktig for dem å møtes.
Men ikke for enhver pris. Vi skal bidra til å lege sår.
Ikke såre folk dypere.
Vi må ikke begå feil.
Gjør vi et offer til offer på ny, er den Gjenopprettende jussen død.
Hva prøver du på? Jeg skal ikke redde den Gjenopprettende jussen.
Hvis jeg øynet en risiko for Chloé, ville møtet absolutt ikke finne sted.
Men jeg tror at det møtet er veien til heling for henne.
Og for ham.
Hør her. Han ble dømt og fikk tre års fengsel.
Han har ennå ikke forstått omfanget av lovbruddet. Nå skal han bli far.
Bare Chloé kan få ham til å innrømme overgrepene og komme videre.
Ja, fengsel er sikkert kjipt. Men dere har mat, husly, aktiviteter.
Når jeg ser en hjemløs, har jeg lyst til å si: "Begå vold."
Så får du husly, fjernsyn, psykolog, sosialrådgiver og yoga-sal.
Det har ikke vi andre.
Jeg forstår hva du sier.
Det er vanskelig å forklare, men vi har det ikke som du tror.
I nedstengningen moret vi oss over folk som ble gale etter en uke.
Mange sier at fem år er ingenting. At ti år er ingenting.
Ingen fare. Vi får endatil betalt.
Vi lider. Vi er sperret inne. Vi har ikke lov til noe.
Hva er det for en lukt? Jeg blir sulten.
Det er karibisk mat.
- Det elsker jeg. - Vær så god å smake.
Det var broren i mitt forløp som hadde det med.
Dette er samosa.
Michel?
- Det er beigneter. - Det er avsindig lekkert.
Ja, selv når det er halvkaldt.
- En liten beignet? - Ja!
Ikke spis for mye. Martine har laget nydelig middag.
- Jeg har rhum arrangé også. - Ingefær og gurkemeie.
- Vil du smake? - Nei takk.
Det er sterkt.
- Hva er din med? - Ananas.
Ta det med ro, hva?
Det gjør godt.
Jeg vil snakke helt åpent. Jeg har sett dere begge ni ganger -
- og har konstatert at dere har motstridende forventninger.
Det kan være farlig å la folk med motstridende forventninger møtes.
Jeg skal ivareta sikkerheten, og den kan jeg ikke garantere.
Kan du si mer? Nå begynner jeg å snakke som deg.
Hva betyr det at forventningene er...
Du har noen presise forventninger, og det har M. Delarme også.
Og dette forløpet kan kanskje ikke innfri dem.
Hvorfor ikke?
For det første vil ikke M. Delarme ha spørsmålene på forhånd.
Hva skal det bety?
Han vil du skal stille dem direkte, så du ser at han svarer spontant.
- Han tror det er bedre for deg. - Nei. Jeg skal bare ikke bestemme.
Hadde jeg ikke tilbudt spørsmålene, hadde han bedt om dem.
Eller så vil han ha mulighet til å ikke svare.
For å kunne si "Jeg vet ikke." " Jeg husker ikke".
Samme det. Jeg stiller spørsmålene direkte.
Jeg tror han svarer.
Jeg kan svarene. Jeg vil bare høre dem fra ham.
- Og hvis han ikke svarer? - Det er jeg forberedt på.
Hva mer?
Vi må snakke om tilgivelse.
Vil han be om tilgivelse?
Hvordan ville det føles?
Han kan jo prøve.
Men for hva? Selv hvis han vedgår at han visste hva han gjorde, -
- vet jeg ikke om jeg vil tilgi ham.
Du må vurdere det.
Og vurdere konseptet generelt.
Å tilgi. Å be om tilgivelse.
Vil han at jeg skal be om tilgivelse?
At jeg ber om tilgivelse?
Hva tenker du? Forstår du det? Hva sier du når han sier det?
Dere har møttes i månedsvis, og så sier han sånt?
Du forbereder ikke ham. Bare meg! Jeg sliter som et dyr -
- og vekker alle spøkelsene. Jeg ber aldri om tilgivelse!
Han er syk!
Du bestemmer selv, og jeg skal forberede ham på at du ikke vil.
Men selv hvis du sier nei, kan du takle det?
Klarer du at han ber deg be om tilgivelse?
Du trenger ikke svare i dag. Ta deg god tid.
Jeg skjønner. Jeg skal vurdere det, og snakker med terapeuten min.
- Bra. Det er veldig viktig. - Ja.
Jeg har forstått reglene.
Men av og til gjør det vondt at du beskytter ham like mye som meg.
Det forstår jeg.
Hva er det?
Dra til helvete!
Hei. Går det bra?
Hei der. Hei, Sabine.
Hei. Unnskyld.
- Vi var urolige. - Jeg kjørte feil.
- Hva skjer? - Godt du kom.
Jeg kjørte en del rundt. Alt er nytt. Jeg kjenner ikke noe.
Søsteren min vil ikke ha meg tilbake i den gamle bydelen min.
Jeg bor hos henne. 30 km herfra.
Du er fri og kommer rett tilbake. Du har ikke skjønt noe.
- Fryktet vaktene et angrep? - De ville ikke slippe meg inn.
Du var redd for at Gregoire ville straffe deg hvis du ikke kom.
- Er hun storesøsteren din? - Ja. Jeg ringte under forløpet.
Hun kom på besøk. Vi har ikke sett hverandre på syv år.
- Ringte du? - Ja.
Jeg sa at jeg møtte ofre. At et av dem minte om henne.
- Jeg? - Ja. Utrolig mye.
Jeg sa jeg forsto hvorfor hun ikke ville møtes.
Og at jeg hadde forstått mange ting hun sa for ti år siden. Her.
- Fikk dere lappet skaden? - Hva?
- Er dere forsont? - Vi fant hverandre igjen.
Ja.
Lappet skaden. Morsomt.
Jeg sa til advokaten at det ikke var meg. Hun ville vite det.
En kunde hadde filmet ranet, og en kan høre stemmen min.
Advokaten sa at hvis ikke det var meg -
- ville hun innkalle en stemmeekspert.
Ellers ville hun la være.
Jeg sa det ikke var meg.
Hun innkalte en ekspert, og så kom det frem. Det var meg.
Du er sprø.
- Hvorfor løy du? - Jeg trodde ikke det kunne høres.
Advokaten skjelte meg også ut. Nå hadde vi skutt oss selv i foten.
Du misforsto ideen med en advokat.
Jeg trodde hun gjorde bedre jobb hvis hun mente jeg var uskyldig.
- Ja, du misforsto det. - Jeg har ofte dummet meg ut sånn.
Jeg er en dårlig forbryter. Jeg får slutte.
- Kan du det? - Ja. For min kone og min sønn.
Min kone er en perle. Hun jobber og sender penger.
- Jeg står i gjeld. - Og du, Nassim?
Jeg faller neppe tilbake. Jeg ville sett ansiktene deres for meg.
- Og jeg nyter friheten. - Det er nytt, men...
Hva vil du gjøre?
I fengslet tok jeg en lagerutdannelse.
- Jeg skal på intervju neste uke. - Vi krysser fingrene.
- Hva med deg? - Jeg?
Jeg tror ikke jeg klarer det.
Det er umulig for en dømt å få arbeid. Unnskyld, Nassim.
Jeg har prøvd. Det er hardt der ute. Komplisert.
Du må søke om alt mulig, og jeg kan ingenting.
Så blir jeg rasende. Jeg er rolig her, men av og til...
Vi risikerer altså å bli utsatt for et ran av deg.
- Det blir dere ikke. - Hvorfor ikke?
Jeg ville ikke overfalt dere. Jeg kjenner dere.
Og så?
Sånn er det bare.
Hva snakker du om? Er det hardt å fylle ut skjemaer?
Det er livet her inne som er hardt. Triste lufteturer og dårlige senger.
Hva er det for syt? Jeg skal da fylle ut skjemaene dine.
Bare ring. Men du får bank hvis du ryker inn igjen.
- Jeg gikk ut av 9. klasse. - Jeg har heller ingen utdannelse.
- Har du satt den smileyen? - Nei.
Jeg kan sy i knappene dine. Jeg har med sakene mine.
Ikke dårlig.
Til lommen. Den passer bedre. Denne...
Den er litt hissig.
Takk, Sabine. Det er yndlingsskjorten min.
Jeg kan gjøre det nå. Jeg har kjøpt skjorteskift til deg.
Vær så god.
- Men da må du ha vært ute? - Ja, jeg gikk ut i går.
Det var fint vær.
Michel har sendt en beskjed. Han sier "Pytt, pytt".
Du kan sitte her.
Sitter dere godt?
Vil dere ha noe å drikke?
Velkommen, begge to.
Hvis dere trenger en pause, sier dere bare fra.
Fint. Vi er blitt enige om at mlle. Delarme snakker først.
Vær så god, Chloé.
Vi bor i samme by, men jeg vil ikke at vi skal møtes.
Jeg vil vi skal gjøre avtaler, og at vi overholder dem.
- Besøker du mor på kirkegården? - Ja.
- Når gjør du det? - I helgen.
Fint. Da gjør jeg det aldri da. Og du gjør det aldri på hverdager.
- Okay? - Okay.
Hvor ser du film?
På den store kinoen. Fredag eller lørdag.
Da går jeg ikke på de dagene. Du kan også få søndag.
- Hva med den i sentrum? - Jeg vet ikke.
- Skal jeg skrive ned alt dette? - Ja takk.
- Går du i svømmehallen? - Nei.
Du får lørdag og mandag likevel.
Jeg bruker ikke senterrestaurantene. De i indre by får du annenhver dag.
Tirsdag, torsdag og lørdag.
- Er det okay? - Ja.
Du likner mor.
Du er vakker.
Nå stiller jeg mine spørsmål.
Var det du som ødela låsen på badet i Rue Merlin?
Var det deg?
Ja.
Var det du som skadet Pilou?
Ja.
Var det du som kastet eskene mine? Eskene i hulen på rommet mitt.
Ja.
Husker du første gang du bakte vafler? I Rue Merlin rett etter jul.
Du snakket med mor på kjøkkenet. Det var da hun hadde brukket håndleddet.
Jeg kom inn, og så sluttet dere å snakke.
Sa hun noe om meg?
Prøvde mor å få deg til å holde opp?
- Ja? - Ja.
- Var det flere ofre? - Nei.
- Ikke Héloïse heller? - Nei. Æresord.
Hvorfor meg, da?
Jeg vet ikke.
Det bare ble sånn.
Benjamin?
Visste du ikke at jeg ikke ville?
Takk for at du svarte på spørsmålene mine.
Hvis vi treffer på hverandre tror jeg ikke jeg hilser på deg.
Og jeg ville foretrukket at ikke du hilser heller.
Chloé? Hvis du mener dere har tatt opp de emnene du ville...
Benjamin?
- Vil du stille dine spørsmål nå? - Nei, det er greit.
Er du sikker?
Jeg kan hjelpe deg å huske dem, eller formulere dem.
Nei.
Vi kan ta en pause.
- Hvis du vil ha styr på tankene. - Nei, det går bra.
Har du ingen spørsmål?
- Har du ikke noen ønsker? - Nei. Det er greit.
Da sier jeg takk til dere begge -
- for den tilliten dere har vist meg i forløpet her.
Takk i like måte.
Chloé?
Jeg er ikke sint på deg lenger.
Lykke til.
Jeg driver tilsyn i kriminalomsorgen, som flere av dere.
Jeg vet man kan føle seg alene -
- og ubrukelig og maktesløs, selv om man gjør sitt beste.
Ofte føles ikke innsatsen tilstrekkelig.
Så jeg forstår hva dere søker her.
Men jeg skal ikke lyve. Gjenopprettende juss er kampsport.
Den er alt det vår tid hater.
Vårt femte møte er slutt. Takk enda en gang.
Den krever tid, og den er usikker. Den passer ikke til alle.
Man vet ikke hvor lang tid det tar.
Men når dere har hatt de første forløpene -
- og dere forteller kolleger eller familie -
- at ofre og innsatte tok selfier sammen til slutt -
- vil noen kalle dere naive.
Andre vil spørre om det er magi.
Men dere vet at det dere gjorde ikke var magi.
Det var bare et stykke arbeid.
Judith, jeg skriver for å si takk og fortelle at jeg har det bra.
Jeg følte stor smerte og sinne i tiden opp mot møtet.
Og et stort hat. Og jeg har lagt det bak meg.
Jeg måtte slutte skjære alle menn over samme kam som ham.
Jeg møtte den store, stygge ulven. Det var broren min. Jeg overlevde.
Og det forfølger meg ikke.
En dag vil jeg se tilbake og si at det skjedde og var forferdelig.
Men ikke så vondt som fars død eller en venns truende kreftsykdom.
Godt at jeg lærte å hate ham. Nå føler jeg meg klar til å elske.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service