Og nå til en utrolig bløff
politiet sier at mange ble offer for.
En innringer som hevdet å være politi, var overbevisende nok
til å overtale noen daglige ledere til å seksuelt misbruke hurtigmat-ansatte.
Om jeg nektet å kroppsvisiteres,
ville jeg enten bli arrestert eller miste jobben.
Et par politifolk sa
at det finnes opptak av det som skjedde her.
Jeg hadde aldri sett noe liknende, og på 30 år har jeg ennå ikke det.
Hvem er det?
Innringeren utførte den perfekte forbrytelse,
for han er fullstendig anonym.
Vi har en overgriper på frifot,
og telefonen ringer fremdeles hver dag.
IKKE TA TELEFONEN
Det var omtrent en titimers kjøretur fra Florida tilbake til Kentucky.
PENSJONERT ETTERFORSKER
Jeg hadde en fyr i baksetet som hadde gjort dette i ti år
og som slapp unna med noen ganske grusomme forbrytelser.
Vi følte at alle bevisene pekte mot at han var bløffringeren. Ingen andre.
Det var anspent til å begynne med.
Vi bare snakket om generelle ting.
Han hadde jobbet som fengselsbetjent ganske lenge i Panama City.
Før det hadde han levert propan for et propanselskap.
Han virket som en vanlig fyr.
En vanlig fyr på gata.
Selv kollegaene hans tenkte nok at han var en hyggelig fyr.
Vi snakket litt om familien hans, og jeg spurte hvor mange barn han hadde,
og den type småprat.
David Stewart var ikke som jeg forventet.
Det overrasket meg at han var gift og hadde barn.
Jeg hadde trodd at han var en ensom ulv
som satt i leiligheten sin et sted og øvde seg på bløffen.
ETTERFORSKER
Kanskje han sa at han jobbet overtid.
Kanskje han sa at han jobbet den kvelden.
Er han to forskjellige personer,
uten at familien kjenner til den andre?
Jeg tror David Stewart ville bli politi
mer enn noe annet.
Han gikk på politiskolen.
Han var besatt av å ha makt over mennesker, av autoritetsfiguren.
Jeg fikk følelsen av at han følte at han var en av oss.
Jeg tror det begynte å gå opp for ham da vi nærmet oss Kentucky.
Vi fengslet ham, og jeg tenkte: "Hva tenker du nå, din dust?
Trodde du skulle slippe unna med det. Men nå er du på et sted
langt hjemmefra, og du kjenner ingen.
Hvordan føles det?"
David Stewart ble tiltalt for oppfordring til overgrep.
Han var ikke i rommet under overgrepet mot Louise,
men hvis han kjøpte kontantkortet og ringte,
er det i seg selv oppfordring.
Og han ble tiltalt for å ha utgitt seg for å være politi.
Det var veldig alvorlige tiltaler han sto overfor.
Jeg følte tilfredsstillelse. Han var fengslet.
Ingen andre ville bli offer for ham.
Det var en stor lettelse at vi hadde vedkommende
som vi mente hadde ringt i fengsel under påvente av en rettssak.
Da vi hadde fengslet ham, gikk det litt tid,
og så fant jeg ut at han hadde hyret en kjent advokat.
Det var en merkelig sak.
DAVID STEWARTS ADVOKAT
Jeg har ikke sett noe liknende på 30 år.
Davids bror ringte meg og ba meg ta saken.
Jeg trodde at noen tullet med meg,
for dette hadde visstnok skjedd over telefon.
Og om man tenker seg om, er det veldig vanskelig
å forgripe seg på noen over telefon.
Min første reaksjon var: "Det kan man ikke gjøre over telefon.
Det er ikke mulig ifølge loven."
LEVERT AV BUDDY STUMP 10/08/04
Davids kausjon var en halv million dollar.
DEN TILTALTE KAN KAUSJONENERS FOR 500 000 DOLLAR
Dette var en fyr med et rent rulleblad.
Ikke en fartsbot engang.
Så en kausjon på en halv million
var en ekstremt høy kausjon i utgangspunktet.
Dommeren satte kausjonen.
Jeg tror grunnen til at han satte den til en halv million dollar,
var at om fyren kom seg ut
og var 1000 kilometer hjemmefra,
ville han kanskje flykte eller noe liknende.
Han kunne flykte landet.
Vi ville ha en kausjon som familien kunne betale.
Til slutt ble den vel redusert til 100 000 dollar.
Så kom han ut mot kausjon. Han kom ut og var borte.
Det plaget meg at han gikk fritt rundt,
men jeg tenkte: "Ok, ta en siste spasertur.
Nyt den, kompis, for vi møtes igjen."
I dag skal vi snakke om tulletelefoner som går for langt.
Faktisk er disse telefonene sadistiske og ondskapsfulle.
Jeg er Javier Leiva, og dette er Pretend.
Historier om ekte folk som utgir seg for å være andre.
Da jeg så på saken…
VERT FOR PODCASTEN "PRETEND"
…var det sjokkerende at den fantes.
Men så å finne ut at det var over 100 anrop som dette
i 32 stater, og at det pågikk i over ti år.
Det var Mount Washington-saken med Louise Ogborn
som ble en verdenskjent sak.
Det var sjokkerende at en bløfftelefon kunne være så sadistisk og gå så langt.
Det er utrolig hvor lenge han slapp unna med det.
Gud vet hvor mange andre anrop som ikke ble rapportert.
Så mange ofre gikk gjennom disse grusomme prøvelsene.
Det viser at folk ikke ble advart om farene ved bløffringeren.
Og ut ifra mine undersøkelser…
Jeg reiste rundt i USA
og stoppet på forskjellige hurtigmatsteder.
Og jeg spurte de daglige lederne veldig uformelt:
"Har dere hørt om disse bløfftelefonene?"
Og de hadde aldri hørt om dem. Det var nytt for dem.
Selv i dag er ikke folk klar over det, noe som viser hvordan det fikk fortsette.
Noen måtte holdes ansvarlig
for det som skjedde med alle disse folkene.
På det tidspunktet ante jeg ikke at dette hadde skjedd med andre.
Den daglige lederen fikk sparken…
BLØFFTELEFON 67
…men de siktet ham ikke for noe.
Taco Bell var en franchise,
så jeg saksøkte franchise-eieren i tillegg til sjefen min.
De var bare bekymret for…
DEBORAHS BROR
…et søksmål.
De brydde seg ikke om henne.
De ville framstille det som om hun var medskyldig i det som skjedde.
Advokaten min sa at det godt kunne hende
at de ville prøve å angripe meg som person.
Jeg forsto det som at de prøvde å få tak i notatene
fra Deborahs terapi for å ta dem med i retten.
Jeg tror det var en plan for å forsikre at Deborah ikke vitnet.
Og hvis Deborah ikke vitnet, var saken død.
Dommeren og aktoren klandret meg på sett og vis.
Saken ble delvis avvist
fordi Deborah enten ikke ville vitne eller svare
på spørsmålene de stilte henne.
Hun ville ikke gjengi alt dette
i et rom fullt med fremmede.
Jeg var flau. Jeg ville ikke gjennomføre det.
Det ble for mye, og jeg var nok ikke villig eller i stand til å gjøre det.
Dommeren sa… Og jeg har det faktisk på telefonen.
Han sa: "Retten burde ikke brukes til å spre
en kultur av offermentalitet og kravstorhet
som forringer følelsen av individets ansvar og den typen hardt arbeid
som har skapt dette landet.
De beste lærdommene er som regel de mest kostbare.
For en dyr pris
vil saksøker forhåpentligvis ha lært å tenke selv."
Altså: "Skam deg. Håper du har lært en lekse."
Noen måneder senere sa de:
"Vi fant forresten ut at innringeren var en fengselsbetjent i Florida."
Og det var alt jeg visste.
Når det ikke er rettferdighet og politiet ikke gjør noe,
og heller ikke statsadvokaten,
verken føles eller virker det som om noen gjør en innsats
for å gjøre noe som hindrer dette i å skje igjen.
Og det var det som skjedde.
Det er et veldig dårlig system
når ganske mange mennesker aldri får oppreisning
eller et ekte forsøk på oppreisning.
Alle snakket om David Stewarts rettssak,
men den ekte skurken var ikke bare bløffringeren.
Det de gjorde, var grusomt,
men McDonald's er på en måte like medskyldig for å ha latt det fortsette.
Louise bestemte seg for å kjempe mot Goliat.
NYHETSANKER
Hun ville saksøke McDonald's og få en slags oppreisning.
Navnet hennes er Louise Ogborn.
Selskapet er McDonald's.
Tidligere ansatt og arbeidsgiver, men nå saksøker og anklagede.
Det eneste Louise Ogborn ville,
var at McDonald's skulle anerkjenne at de var medskyldige.
Hun ville bare ha en unnskyldning for at de hadde ødelagt livet hennes.
Dette var nok første gang
en som var involvert i disse bløffene klarte å få en rettssak.
Jeg syns Louise var modig.
Nå måtte hun i vitneboksen og fullføre saken.
Louise Ogborn hyret en advokat som heter Ann Oldfather
og saksøkte McDonald's for 200 millioner dollar, og det er mye penger.
McDonald's har et søkelys av skyld…
LOUISE OGBORNS ADVOKAT
…og retter det mot alle andre enn dem selv.
ANN OLDFATHER: RESPEKTERT, SUKSESSFULL OG UTHOLDENDE I RETTEN
Ann Oldfather er kjent som en iherdig advokat.
Deres dom kan måle lidelsen
som Louise og dette lokalsamfunnet har blitt utsatt for.
Dette var uten tvil det største sivile søksmålet
gjennomført i Bullitt fylke.
To hundre millioner dollar?
MCDONALD'S' ADVOKAT
Jeg syns at bare det at de ba om så mye,
viser hva denne saken handler om.
Alle reiser seg.
Jeg heter Tom McDonald. Jeg var dommer…
PENSJONERT DOMMER
…i 25 år i Louisville i Kentucky.
Sett dere.
Jeg hadde aldri trodd at denne saken ville bli noe av,
for faktaene var så merkelige.
Det var veldig mye som sto på spill.
Her hadde man en 18 år gammel kvinne
fra en liten by,
som konfronterer et av de største selskapene i verden.
Jeg tenkte
at de ville gjøre alt i sin makt for å få henne bort.
FOX NYHETER
Nå kommer Fox nyheter klokka 22.00. Ditt førstevalg for nyheter.
Det er en ny utvikling
i rettssaken etter en kroppsvisitasjons-bløff
på en McDonald's i Mount Washington.
SØKSMÅL OM KROPPSUNDERSØKELSE BLIR HISSIG
En av de private etterforskerne som McDonald's hadde hyret,
ble arrestert for å ha utgitt seg for å være politi
da han ga en stevning til en av Louises venner.
Det er anklager om at McDonald's skremmer vitner,
og minst én rettsbetjent
hyret av restaurantkjedens advokater, har blitt arrestert.
Man kan lure på om McDonald's' strategi var å klandre Louise Ogborn.
De gikk etter terapinotatene og Myspace-kontoen hennes.
Og jeg tror de ville skylde på alle andre enn dem selv.
McDonald's hevdet at de bare hadde noen få dokumenter om de tidligere bløffsakene,
men Ann Oldfather trodde ikke på det.
BLØFFTELEFONER
Hun undersøkte dette, og viste hvor mange saker…
9. APRIL 2004 MOUNT WASHINGTON I KENTUCKY LOUISE OGBORNS SAK
…det tidligere hadde vært
og at McDonald's åpenbart visste om denne faren flere år i forveien.
Louises sak var i bunn og grunn
at McDonald's hadde hatt flere av disse bløfftelefonene,
og hadde de fortalt spisestedene sine om dem?
Gjorde de nok for å advare sine ansatte?
Og deres sak var at det gjorde de ikke.
VELKOMMEN
Før denne saken ble noe av,
krevde Oldfather dokumenter fra McDonald's om de andre bløffene.
McDonald's anerkjente å ha inngått forlik i seks saker
om liknende bløffer.
De sa det var alt de visste.
Men Ann Oldfather fikk en ordre fra dommeren i saken
som truet McDonald's med sanksjoner om de ikke delte det de hadde.
Vi hadde en hastehøring,
og jeg beordret McDonald's til å legge fram mappene sine.
Førtiåtte timer før rettssaken begynte,
leverte McDonald's esker med informasjon til henne, uten tid til å gjennomgå dem.
Louise Ogborns advokat hadde sider, mapper og esker med papirer
som viste at McDonald's' kontor visste om mer enn to dusin kroppsundersøkelser
på sine spisesteder i hele landet.
Seksten esker med informasjon
fra McDonald's' advokater
som vi ikke engang har hatt tid til å gå igjennom.
McDonald's antydet på et tidspunkt at Louise var med på bløffen
og at hun bare prøvde å få penger fra selskapet.
Gå bort dit.
McDonald's hentet inn vaktmesteren
som endte samtalen og som var helten som reddet dagen.
De satte ham i vitneboksen.
Tom, var du i butikken den følgende datoen?
Ja.
McDonald's presenterte en ganske interessant og overbevisende sak
om at Louise Ogborn kanskje ville ha penger fra begynnelsen av.
Hun sa at hun skulle få en stor sjekk eller noe penger, og…
-Louise sa det? -Ja.
Ann Oldfather klarte å stikke hull på det vitnesbyrdet,
men alt i alt
vet man ikke hva juryen tenker.
Da Louise sto fram offentlig,
viste det virkelig at det ikke var en forbrytelse uten offer.
Dette kunne vært datteren min.
-Vil du kalle inn deres neste vitne? -Ja.
Vi kaller inn Louise Ogborn.
Før rettssaken kom et forslag
om å la juryen se opptaket av overgrepet
i sin fulle lengde.
Det var tre brutale timer.
Det var vanskelig å se på.
Det var helt stille i rettssalen.
Det eneste man kunne høre, var at noen av jurymedlemmene gråt.
Man kunne hørt en knappenål falle bortsett fra det.
Hva skjedde da du kom til kontoret?
Hun vinket meg inn.
-Og du gikk inn? -Ja.
Og hva skjedde da?
Hun sa at jeg var anklaget for å ha stjålet penger fra en kundes veske.
Jeg sa: "Det kunne ikke ha vært meg. Jeg gjør ikke sånt.
Det burde du vite."
Hvordan følte du deg da?
Et ord som slår meg, er "knust".
Louise, har du tilbakevendende frykt?
Jeg hadde drømmer om at noen angrep meg og at jeg kunne ikke se hvem det var.
Jeg unngikk å sove om natta.
Jeg får ikke puste og føler at jeg hyperventilerer.
Det gjør vondt i brystet, og armene blir numne.
La oss ikke glemme at Louise ble offer for et seksuelt overgrep.
Er det mulig å ikke ha sympati med henne? Det var ydmykende.
Fire ansatte så henne i hennes mest sårbare øyeblikk,
da hun satt der naken.
Jeg gjorde det jeg måtte for å overleve.
Jeg visste ikke om det var min siste dag på jorda.
Jeg visste ikke om jeg ville overleve.
Hun har vært gjennom et så stort traume
at hun aldri får den delen av livet tilbake.
Det vil alltid være der.
Tenkte du på å fortelle Donna hva forloveden hennes utsatte deg for?
Han var fremdeles i rommet.
Jeg var redd for hva han ville gjøre mot meg og henne da.
Han hadde allerede slått meg.
Det er umulig å si hva han ville gjort
hvis jeg hadde forsvart meg og bedt om hjelp.
Louise Ogborn og advokaten hennes hevdet det var frihetsberøvelse,
men McDonald's sa at det ikke var sant.
"Ingen holdt henne tilbake. Hun kunne gått når som helst."
Opptaket viser at du var alene
på kontoret i nesten ti minutter.
Gikk du og kjente på døra?
-Nei. Jeg trodde ikke jeg kunne dra. -Unnskyld?
Jeg trodde ikke jeg kunne dra.
Jeg tror at McDonald's' antydning om at hun burde ha forlatt rommet
kanskje var en strategisk feil,
å si at en ung kvinne som hadde blitt fratatt klærne og bilnøklene
kunne og burde ha satt en stopper for det
når hennes egen voksne sjef ikke gjorde det.
Hvordan kunne McDonald's ha forventet
at han den 9. april 2004 skulle ringe Mount Washington?
Hvis McDonald's virkelig visste hva som foregikk,
burde de ha forberedt sine ansatte bedre.
Det var et problem, og de sa tydeligvis ikke ifra,
for det fortsatte å skje.
McDonald's har ikke tatt noe ansvar for kroppsundersøkelsen
som førte til Louise Ogborns monstersøksmål mot dem.
Og de fortsatte å legge skylden på alle andre gjennom sluttprosedyren.
Det er ikke for mye å forvente av en ansatt
å skille mellom rett og galt og bruke sunn fornuft.
McDonald's prøvde å legge skylden på Louise Ogborn og Donna Summers,
når det egentlig var de som ikke advarte sine ansatte.
I denne saken så man hvor mange spisesteder…
MCDONALD'S-SAKER
…dette hadde skjedd, og at mange av dem var McDonald's.
Og det gjorde utslaget.
Kun bevæpnet med meninger og en liste med instruksjoner
avgjør jurymedlemmer om de skal ta en finansiell bit
av en av de største hurtigmat-kjedene i verden
og gi den til en tidligere ansatt i Mount Washington, Louise Ogborn.
Juryen kom tilbake til salen.
Jurylederen ga kjennelsen
til sheriffen, som ga den til meg.
Dette skulle bli den største kjennelsen
i historien for Bullitt fylke i Kentucky.
"Juryen dømmer i Louise Ogborns favør i henhold til niende instruksjon,
og tilkjenner henne erstatning fra McDonald's."
Mye penger er på vei i enda et stort sivilt søksmål.
Louise Ogborn var ansatt hos McDonald's og ble tvunget til å strippe
da noen ringte spisestedet og utga seg for å være politi.
Louise Ogborn ble tilkjent
mer enn seks millioner dollar i et søksmål mot McDonald's
og andre involvert i saken.
Louise har forsvart seg mot det som skjedde
og det McDonald's ikke gjorde på tre og et halvt år,
og denne juryen støttet henne fullstendig.
Og vi er så stolte.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg kan ikke snakke om det nå.
OGBORN FÅR 6,1 MILLIONER ETTER SØKSMÅL
Det var ikke så mye penger som Ogborns advokater ville ha,
men de er glade for pengene og budskapet det sender McDonald's.
Jeg syns juryen gjorde det rette.
Hun fortjente det og jeg følte at…
McDonald's visste at dette foregikk i ti år, men stoppet det ikke,
og advarte ikke de ansatte.
Etter en bot på seks millioner dollar
forandrer de kanskje kursingen.
McDonald's er ansvarlige for å ikke ha forsvart sine ansatte.
Det er det viktigste.
Om de gjorde det for å forsvare regnskapet og ikke sine ansatte,
er de absolutt skurken her.
Det var forbløffende
at McDonald's hadde vært klare over at dette skjedde
på mange av spisestedene deres,
og løsningen hadde vært veldig enkel,
og jeg tror dette var et av Oldfathers hovedargument til juryen.
Det hadde vært veldig enkelt for McDonald's å advare spisestedene sine.
Sette et skilt ved telefonen.
Et skilt om at det finnes en bløffringer.
"Hvis dette skjer, så ikke gjør noe. Det er en bløff."
Men de advarte ikke sine ansatte.
Tror du McDonald's prøvde å dekke dette til?
Ingen kommentar.
Det som var sjokkerende med søksmålet,
var detaljene om hvor mange hurtigmatsteder som var involvert.
Og hvor mange forlik som hadde skjedd som folk ikke visste om.
Det var ikke bare McDonald's.
Det var nesten som om noen prøvde å holde det skjult.
Om det skjedde eller ikke, vet vi ikke,
men det var en følelse av at det skjedde.
Vi følte nok alle
at vi var de eneste og dumme.
BLØFFTELEFON 26
Så man kunne nok intervjuet 99 av de 100 kvinnene
og hørt dem si at de følte seg ansvarlige og tåpelige.
Bare å vite at det er flere enn meg, hjelper veldig.
Det var ikke bare at de ikke informerte folk
eller ga bedre kursing eller en slags advarsel eller anerkjennelse.
Og spørsmålet er om de aktivt skjulte det.
Det handlet ikke bare om dem.
Når alt kommer til alt, må bløffringeren få svi for det han gjorde.
Folk ble ydmyket overalt.
De trodde at David Stewart var knyttet
til alle disse hurtigmat-sakene.
Uansett var navnet hans knyttet til dem.
David Stewart dro tilbake til Florida mot kausjon,
og ble der til de hadde fastsatt en dato for rettssaken.
Mens Stewart var ute og nøt å være med familien sin,
prøvde jeg å passe på at alt var som det skulle.
Jeg tenkte: "Du skal ta din siste rusletur inn i rettssalen,
og så fengsles, og så er vi ferdige."
Rettssaken begynte i oktober 2006,
og det var stort i Bullitt fylke.
Det var nyhetsteam fra hele landet
som fulgte historien om en ung kvinne
som ble utsatt for overgrep inne på McDonald's
med en bløffringer.
Aktoratet sa at de sporet kontantkort
som ble brukt i bløffen, til David Stewart,
en tidligere fengselsbetjent i Florida.
Alle ville vite om David Stewart.
Hvor bodde han? Var han gift? Hadde han barn?
Han var ektemann og far til fem.
Og de kunne ikke finne noen som sa
noe ondt om ham i lokalmiljøet.
Folk likte ham.
Det var han som ringte.
Jeg føler absolutt at han må få svi for dette.
Jeg var gira og ville at de skulle gi ham inn,
for jeg hadde blitt krenket personlig, og det var grusomt.
Dette var den største saken jeg hadde hatt.
Kvelden før rettssaken tenkte jeg: "Dagen har endelig kommet,
og forhåpentligvis går alt bra."
Jeg trodde jeg hadde en vanntett sak.
Jeg gjorde jobben min, og vi hadde en god sak.
Vi hadde gitt den til advokatene i rettssalene i Mount Washington,
og det var opp til dem å straffeforfølge saken.
BULLITT FYLKESTINGHUS
Romines kom inn med brask og bram, som alle advokater.
Jeg tenkte: "Romines kan lage så mye oppstyr han vil,
men han kan ikke ødelegge dette." For alle politifolk jeg snakket med, sa
at vi hadde landets beste sak.
Det var så mange ting som ikke så ut til å passe
med det bildet som politiet og aktoratet prøvde å skape.
Det var veldig viktig for meg å passe på at vi gjennomførte saken
og at han ble funnet skyldig.
Politiet tenker at alle saker er en suksess,
og derfor blir politiets versjon presentert til media.
Men som vi har lært de siste to årene, med protester om sosial rettferdighet,
og George Floyd, Breonna Taylor og telefonkameraer,
er politiets versjon av hva som skjedde nesten aldri sann.
Vi har David Stewart i køen idet han kjøper et kontantkort.
Vi har David Stewart på vei inn på Walmart den dagen
da Massachusetts-kortene ble kjøpt, med fengselsbetjent-uniform.
Vi har David Stewart identifisert på disse bildene
av direktøren i fengselet hvor han jobbet.
Hvis ikke det er nok bevis til å dømme noen, så vet ikke jeg.
Walmart-opptaket ble framstilt som overraskelsesmomentet
eller det ugjendrivelige beviset på hans skyld.
Kan det være David Stewart? Ja.
Men er man sikker på at det er David Stewart?
Det er pisspreik. Man kan se på Stewart og se at det er ham.
Det er ham. Det er ingen tvil om det. Helt lik.
Men selv med det var resten av bevisene så usammenhengende.
Jeg syntes ikke det var i nærheten av tilstrekkelige bevis i saken.
Vi gikk gjennom arbeidstidene hans.
Ved alle anrop som vi kunne spore,
kunne vi vise at han ikke var på jobb og i stand til å ha ringt.
Og han var veldig kjent med området hvor noen av anropene kom fra.
En telefonautomat i nærheten, hvor han pleide å levere gass.
Da noen av samtalene fant sted, hadde David Stewart et alibi
som de ikke kunne tilbakevise.
Kona hans vitnet om at de hadde en fast timeplan,
og når hun jobbet, måtte han hente barna.
Vår etterforskning avdekket at Stewart ikke ringte.
Vi hadde en fyr som kjørte rundt og som kan ha ringt fra én telefonautomat
og så senere ha ringt fra en annen.
Innringeren brukte kontantkort. Han trodde ikke at noen kunne spore ham.
Han var i butikken da kontantkortene ble kjøpt.
Vi hadde nesten en tilståelse.
Vi fikk ham nesten til å tilstå.
Han sa: "Gudskjelov, det er over."
Det var alt. Han sa ikke mer.
Han påberopte seg femte grunnlovstillegg. Ferdig.
Når politiet avhører deg en stund
og du ikke tilstår en forbrytelse,
og så endelig, når de er ferdige med å avhøre deg,
sier du: "Gudskjelov, det er over"?
Det har mer å gjøre med at politiet avhører deg
enn det har med å tilstå en forbrytelse.
Jeg tenker: "Om ikke David Stewart, hvem gjorde det da?"
For fakta og bevisene er der.
En del av aktoratets sak
var at David er en Svengali-aktig mesterlig bløffmaker
som kan overbevise folk om å gjøre ting på telefonen
som de ikke vanligvis ville gjort.
Det passer ikke med den personen David Stewart har vært hele sitt liv.
Advokaten hans framstilte ham som en familiemann,
en god, hardtarbeidende fyr, med en bror som var politi,
og gjorde en god jobb med å fortelle juryen
at David Stewart ikke var den skyldige.
Juryen kom tilbake etter å ha vært ute i bare to timer.
Jeg visste ikke hva jeg skulle tro.
David Stewart kunne få ti til 20 år.
Dommeren spurte om de hadde en kjennelse, og de sa ja.
Det sugde luften ut av rommet.
Juryen finner den tiltalte ikke skyldig
i å ha oppfordret til å begå overgrep.
Det har kommet en utrolig avslutning på en utrolig Florida-historie
som involverte langdistanse-voldtekt.
Det var som å bli slått med en stokk. Hjertet mitt sank ned i magen.
Jeg bare…
Jeg var nummen! Jeg sa: "Hva faen?"
Dette var den eneste gangen jeg kan huske i karrieren min
hvor den tiltalte ikke ble funnet skyldig, og jeg kan ikke forandre det.
Folk var lamslått. Saken ble ikke vunnet.
Det var ikke nok bevis
til å få juryen til å tro at det var David Stewart.
Problemet i denne saken var at de ikke hadde noe
som pekte mot eller beviste at David Stewart ringte.
Kanskje jeg kunne avhørt ham bedre.
Kanskje vi ikke skulle avhørt ham,
men håpet at han ikke visste om oss og overvåket ham.
Som jeg ser det, arresterte vi ikke feil fyr.
Vi mente at vi arresterte riktig fyr.
Han ble stilt for retten og funnet ikke skyldig. Sånn er prosessen.
Om jeg tror at David Stewart er uskyldig? Ja, det tror jeg.
Det er åpenbart en forskjell i lovens øyne
på ikke skyldig og uskyldig.
Jeg vet at han ikke er skyldig.
Vi presenterte den beste saken som kunne presenteres
for å gi Louise og de andre ofrene rettferdighet.
Kan jeg ha arrestert feil fyr? Det tror jeg ikke.
Ingen mistet de kontantkortene på rommet hans.
Det er mange spørsmål som aldri har blitt stilt, som må stilles.
Jeg visste bare at klienten min var uskyldig, og juryen var enig.
Så vidt jeg vet, selv i dag,
har jeg ikke fått høre at denne forbrytelsen har skjedd igjen.
Det som er vanskelig å tro, er at bare åtte mennesker ble tiltalt,
og de var sjefer på spisestedene, ikke innringeren.
Men det var hundrevis av telefoner, og folk lurer på:
"Hva skjedde her? Ble ikke alle sakene etterforsket?
Var folk redde for å anmelde dem?"
Etter 2004 har disse bløfftelefonene stoppet.
Innringeren fikk ikke som fortjent.
Den som ringte, er en syk person.
Hvem er det?
Denne bløffringeren er en ond overgriper
som er farlig for samfunnet.
Telefonene har stoppet…
…men har de stoppet for godt?
David Stewart ble ikke funnet skyldig på noen tiltalepunkter
Han ble ikke videre rettsforfulgt
i forbindelse med noen av de andre bløfftelefonene
Han avslo å ta del i denne filmen
Etter Louise Ogborns vellykkede søksmål mot McDonald's
kom de med følgende uttalelse:
"McDonald's mener at det som skjedde med Ms. Ogborn var galt.
Men det har vært vår mening i denne saken
at hun ble offer for en ondsinnet bløff som ble utført
av individer som ikke representerte McDonald's."
McDonald's sa at de advarte ansatte om bløffringeren
før hendelsen i Mount Washington
De sa at de er opptatte av å gi sine ansatte
en trygg og respektfull arbeidsplass
McDonald's ble spurt om å kommentere hendelsene
som er beskrevet i denne serien - de har ikke svart.
Tekst: Audun Magnus Moss